Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача, який у жовтні 2018 року уточнила, і просила суд встановити юридичний факт того, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], померлий [INFO], проживали однією сім'єю з жовтня 2008 року по [INFO]. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у свою відсутність. В раніше проведеному підготовчому судовому засіданні, у якому допитані свідки та оголошено перерву, [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Голова Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області подав заяву від 10.12.2018 року про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши матеріали справи, вислухавши у раніше проведених судових засіданнях позивача, допитавши по справі свідків, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову виходячи з наступного: [PERSON] помер [INFO], про що 05.01.2018 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області, актовий запис про смерть № 18 від 05.01.2018 року. За змістом спадкової справи № 225/2018, заведеної 19.06.2018 року Лиманською районною державною нотаріальною конторою Одеської області до майна [PERSON], померлого [INFO] судом встановлено, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину є [PERSON]. За змістом довідки Олександрівської сільської ради Лиманського району Одеської області що наявна у спадковій справі, на час смерті [PERSON] з ним проживали [PERSON] та її донька [PERSON] Після смерті [PERSON] [PERSON] власними коштами здійснила поховання та оплатила ритуальні послуги. На теперішній час спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] залишилось у володінні [PERSON] Допитані в судовому засіданні свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які попереджені про кримінальну відповідальність за надання суду неправдивих свідчень, пояснили суду, що [PERSON] та сім'я [PERSON] дійсно проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, в них був спільний побут. Свідки пояснили суду, що окрім [PERSON] та її сім'ї ніхто з [PERSON] не проживав, і спільне господарство не вів. На запитання суду свідки пояснили, що не має сумніву в тому що [PERSON] та [PERSON] були однією сім'єю. Із здобуттям незалежності Україна проголосила всебічне забезпечення прав і свобод людини найвищою соціальною цінністю, що закріплено в Конституції. Реальне втілення норм Основного Закону в життя активно включило суспільство в процес міжнародного співробітництва у сфері забезпечення прав людини. Актом міжнародного визначення України як демократичної правової держави стало прийняття її 09 листопада 1995 року до країн Членів Ради Європи та ратифікація Верховною Радою України Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Конвенція) та протоколів до неї. У відповідності до ст. 8 Конвенції «кожен має право на повагу до свого особистого і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції». Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду -як джерело права. Європейський Суд з прав людини визначив термін "сімейне життя" в статті 8 Конвенції як такий, що охоплює "щонайменше зв'язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками; такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль" (справа Маркс проти Бельгії). Хоч органи Конвенції і дозволяють приватним особам посилатися на кровні зв'язки, як на відправний пункт підтвердження існування сімейних зв'язків, вони не визнають його визначальним, тому що слід враховувати також такі фактори, як фінансова та психологічна залежність сторін, які посилаються на це право. Найбільш переконливим доказом існування "сімейного життя" є факт "сімейного проживання осіб", які посилались на це право. Але Суд підкреслив, що "це не означає, що будь-який намір жити сімейним життям підпадає під юрисдикцію статті 8" (справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства (1985)). Таким чином, аналіз Європейської судової практики щодо захисту права людини на сімейне життя, дозволяє суду прийти до висновку, що термін «сімейного проживання осіб» не охоплюється лише поняттям кровної спорідненості та родинних стосунків, а має оцінюватись судом з урахуванням фінансової та психологічної залежності сторін. Сім'я виконує важливу функцію фізичного і духовного відтворення людства, тому в ній зосереджені не тільки особисті інтереси чоловіка і дружини, батьків і дітей, а й інтереси суспільства в цілому. Значну частину свого життя людина перебуває у колі сім'ї. Тому моральний клімат і характер сімейних відносин мають велике значення для формування світогляду членів суспільства. У відповідності до ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, серед яких допускається встановлення факту спільного проживання осіб однією сім'єю. За загальним правилом, встановлення юридичного факту повинно породжувати певні юридичні наслідки. У відповідності до ч. 2. ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Так, за правилом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Суд вважає, що заявником в повній мірі доведений факт спільного сімейного проживання [PERSON] та [PERSON] приблизно з жовтня 2008 року по день смерті [PERSON], [INFO], тобто не менше ніж п'ять років. Суд дійшов висновку, що проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю охоплюється визначенням Європейського тлумачення «право на сімейне життя», та не суперечить моральним засадам суспільства, в зв'язку із чим суд знаходить вимоги заявника обґрунтованими, законними, у зв'язку із чим ці вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд також приймає до уваги, що інші, крім [PERSON], спадкоємці до майна [PERSON] не встановлені. При викладених обставинах є всі підстави для встановлення вищевказаного юридичного факту. На підставі наведеного,

Outcome: approved