Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

12 грудня 2014 року до суду звернувся [PERSON] з позовом, яким просить визнати кредитний договір №2404/0308/45-005 від 20 березня 2008 року недійсним. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 20 березня 2008 року між ним та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», був укладений кредитний договір № 2404/0308/45-005, відповідно до кого він отримав 66 000 доларів США під 12,50% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 22 березня 2038 року. Поручителем по даному договору є [PERSON] 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступив позивачу права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами № 2404/0308/45-005; №2404/0308/45-005-Р-1 від 20 березня 2008 року, внаслідок чого позивач став новим кредитором відповідачів. Вважає, що укладений кредитний договір є недійсним, оскільки грошовою одиницею України є гривня, яка є єдиним законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на території України. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. У ПАТ «Сведбанк» на момент укладення кредитного договору така індивідуальна ліцензія була відсутня, що суперечить ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України «Про Національний банк України». Також умови кредитного договору порушують Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. При укладенні кредитного договору його не було повідомлено письмово: про існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; про тип відсоткової ставки; орієнтовану сукупну вартість кредиту й вартість послуги з оформлення кредитного договору (перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням, наприклад, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення); позитивні і негативні аспекти пропонованих схем кредитування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит. У тексті договору банк позбавляє позичальника права вільно вибирати страхову компанію. Умовами договору банк обмежив його в збереженні інформації про його персональні дані, встановлюються жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, а тому, на думку позивача [PERSON], умови договору є несправедливими. Таким чином, оскільки зміст кредитного договору суперечить переліченим вище приписам законодавства, він є недійсним з моменту його вчинення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача до суду не з'явився. Від представника за довіреністю Матвієнко Т.В. надійшла заява про розгляд справи без участі представника банку та письмові заперечення, з яких вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» не визнає позовні вимоги. Зокрема, з заперечень вбачається, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Посилання [PERSON] на те, що нібито банком був наданий кредит без відповідного дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями є недоведеним, безпідставним та необґрунтованим. Крім того, позичальником було добровільно обрано одну з діючих в банку програм щодо кредитування. Банк ознайомив його щодо умов надання споживчого кредиту за спірним кредитним договором та не приховував від [PERSON] ніяку інформацію щодо умов кредитування. Позичальник підписанням кредитного договору погодився з тим, що під час виконання зобов'язання згоден нести валютні ризики, а тому повинен був передбачити їх. Вибір кредитування та його умов був вільний, жодних зауважень чи застережень з боку позивача щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору не надходило. Позивач [PERSON] на момент укладення кредитного договору керувався не в якій валюті він його укладає, а строком, розміром процентної ставки, способом забезпечення виконання обов'язків по договору. Крім того, виконання зобов'язань за кредитним договором було розпочате і виконувалось [PERSON] шляхом повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором. Вищевикладене доводить, що при укладенні правочину внутрішня воля сторін знайшла своє об'єктивне відображення, і сторони дійсно бажали настання, передбачених кредитним договором наслідків. Всі доводи позивача випливають лише з його суб'єктивної оцінки як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов'язань та затягуванні процесу щодо стягнення з нього боргу за зобов'язанням. У випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить чинному законодавству України. Отже, операції з наданням банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії. Представник відповідача наголошує на тому, що Національним Банком України ВАТ «Сведбанк» було надано банківську ліцензію № 38 від 7 грудня 2007 року, якою передбачено право на виконання банківських операцій, визначених ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», в тому числі і розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та Дозвіл № 38-1 від 7 грудня 2007 року, яким передбачено право здійснення валютних операцій, в тому числі операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказані документи були чинні на момент укладення кредитного договору в іноземній валюті. Аналогічні ліцензія і дозвіл були видані і правонаступнику відповідача ПАТ «Дельта Банк», які є чинними на час розгляду справи в суді (а.с. 42-45). Просять застосувати строки позовної давності, оскільки позивач [PERSON] звернувся до суду тільки в грудні 2014 року, в той час коли договір був укладений ще у 2008 році. Незважаючи на те, що 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк відступив ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, [PERSON] продовжує користуватися правами та нести обов'язки, визначені умовами кредитного договору, а не набув їх по-новому, а тому перебіг строку позовної давності розпочався в 2008 році і не припинявся для позивача. Враховуючи, що позивачем пропущено строк позовної давності на оскарження кредитного договору, на думку ПАТ «Дельта Банк», зазначена обставина є обов'язковою правовою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог (а.с. 31-32, 42-45). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» в особі директора Прилуцького відділення АКБ «ТАС-Комерцбанк» Чепіноги Д.В. та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2404/0308/45-005, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 66 000 доларів США на придбання квартири [ADDRESS] на строк до 22 березня 2038 року включно під 12,50% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Згідно умов договору, починаючи з 12 травня 2008 року [PERSON] зобов'язується здійснювати погашення кредиту та сплату процентів шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 704,39 доларів США (а.с. 8-16). Згідно договору поруки від 20 березня 2008 року поручителем є [PERSON], яка взяла на себе солідарне зобов'язання позичальника, які виникли між банком та позичальником [PERSON] на підставі кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20.03.2008 року (а.с. 17-18). 20 березня 2008 року позивачем було придбано квартиру [ADDRESS] за 363 000 гривень, що за офіційним курсом НБУ на день укладення кредитного договору було еквівалентно 66 000 доларів США, що підтверджується нотаріально засвідченим договором купівлі-продажу квартири (21). В забезпечення виконання зобов'язань 20 березня 2008 року по кредитному договору між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] також було укладено іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1255/33 (а.с. 35-41). 20 серпня 2009 року до кредитного договору № 2404/0308/45-005 від 20 березня 2008 року були внесені зміни та доповнення, зокрема до п. 1.3, абзацу 1 п. 3.1.1., до п. 3.1.5, п. 3.1.7., п. 3.1.10, п. 7.3 (а.с. 19-20). В силу положень ст. 257 ЦК України заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до Кредитного договору та додаткової угоди до нього останньою датою погашення кредиту є 20.03.2038 року. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з наступного. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частина 1 статті 203 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачає, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, підставою недійсності правочину може бути недотримання спеціальних вимог закону щодо вчинення певних видів правочинів. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, з аналізу даної норми випливає, що презумпція правомірності правочину може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії та правом суду є виходити з того, що заборона правочину може або міститися у спеціальних нормах ЦК, або слідувати із правил ст. 13 ЦК про межі здійснення цивільних прав. З матеріалів справи вбачається, що позивач погодився з умовами укладеного та оспорюваного ним договору, скріпивши його своїм підписом та вчинив дії на виконання умов договору, отримавши від банку суму кредиту, виражених в доларах США, та зазначені кошти повинен повернути Банку на умовах, визначених кредитним договором, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Таким чином, кредитний договір вважається судом укладеним оскільки сторони досягли згоди за всіма істотними умовами договору, відбулась фактична передача грошових коштів за договором та правочин хоч і з порушенням фактично виконується обома сторонами. При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Оскільки законодавство не містить прямої заборони на укладення правочинів в іноземній валюті, сторони вправі на власний розсуд, на підставі принципу свободи договору, встановлювати умови договору, з урахуванням істотних умов певного виду договорів, зокрема валюту вчинення правочину. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний надати споживачу відповідну інформацію про умови споживчого кредиту. Порядок надання інформації про умови кредитування регулюється також правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. N 168. В матеріалах справи відсутні докази щодо недодержання вказаних вимог з боку ПАТ «Дельта Банк» при укладенні оскаржуваного договору. Що стосується посилання позивача на те що, грошовою одиницею є гривня та на момент укладення кредитного договору відсутність у банку індивідуальної ліцензія, слід зазначити наступне. Пункти 10-11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачають, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до ліцензії Національного Банку України № 38 від 31.10.2007 року та Дозволу № 381-1 від 07.12.2007 року Нацбанку на право здійснення операцій, визначених ч. 1 та пунктами 5-11 частини другої ст. 47 закону України «Про банки і банківську діяльність», та на здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ВАТ «Сведбанк» надано право здійснювати операції з валютними цінностями та операції по розміщенню залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Таким чином, при укладенні кредитного договору з позивачем банк мав необхідний для цього обсяг правосуб'єктності, в даному випадку відсутні законодавчі обмеження щодо видачі кредиту у іноземній валюті. Посилання позивача на ту обставину, що надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється не може бути підставою для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Однак оспорюваний договір був укладений ще у 2008 році, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". Позивач не надав суду інших доказів в обґрунтування своїх позовних вимог. Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed