Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON]. В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем [PERSON], 14.03.2014, зареєструвала шлюб в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Від сімейно -шлюбних відносин, [INFO] року,народився син [PERSON]. Ще за часів її вагітності, відповідач відносився як до неї і до ще ненародженої дитини з повною байдужістю, фактично не надавав жодної підтримки та допомоги, якої вони потребували. Роди були тяжкі, в результаті яких вона одержала післяродову травму і довгий час перебувала у лікарні. Через зазначені події у неї зникло молоко, та дитина залишилась без природного годування. Дитина також одержала травму голови. Їй та дитині вкрай необхідна була підтримка відповідача, однак останній відмовився від будь-якої участі, залишив їх у важкий час, зрадивши та злякавшись труднощів. Коли дитині виповнилось 2,5 місяці (жовтень 2014 року) через бездіяльність відповідача сімейні відносини остаточно були припинені, відповідач пішов з сім'ї. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а саме не піклується про фізичний, духовний, культурний обов'язок дитини, про навчання та підготовку сина до самостійного життя. Не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання сина, зокрема не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікування дитини. За рішенням суду з відповідача стягнуті аліменти на утримання дитини, від сплати яких він ухиляється, має заборгованість по аліментам. З жовтня 2014 року з дитиною не спілкується, не виявляє інтересу до її виховання. Таким чином, відповідач нехтує своїми обов'язками, свідомо ухиляється від виховання сина та самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. Просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON]. Допитана в судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави викладені в позовній вимозі. Наполягала на позбавлення батьківських прав [PERSON] Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вважав, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, та просив позбавити його батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO]. Допитаний в судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно за ініціативою позивача [PERSON] між ними в жовтні 2014 року були припинені сімейно-шлюбні відносини. Він мав мінливий заробіток, тому на утримання сина надавав матеріальну допомогу не в значному розмірі. На його прохання взяти сина на побачення, особисто або в присутності позивача, постійно в формі крику отримує відмову. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи орган опіки та піклування виконкому Жовтневої районної у місті ради [PERSON], позовні вимоги [PERSON] не визнала, пояснивши, що органом опіки була проведена перевірка про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON]. Вивчивши матеріали, які були надані до служби дітей, виконавчий комітет Жовтневої районної у місті ради, зробив висновок №101 від 16.03.2016 "Про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON].". Представник третьої особи служби у справах дітей виконкому Центрально -Міської районної у місті ради, подав заяву, просив розглядати справу за його відсутності. Допитана в якості свідка [PERSON], мати позивачки, пояснила, що починаючи з вагітності доньки відповідач [PERSON] погано до неї відносився, у неї були дуже важкі пологи, але він ніякої турботи не проявляв. Після народження дитини він зовсім перестав проявляти до неї інтерес, на сина не звертав ніякої уваги. Між ними постійно виникали сварки, що негативно відображалося на самопочутті [PERSON]. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно - правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 березня 2014 року перебували в зареєстрованому в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], що піддержується свідоцтвом про народження, батьками дитини вказані: матір'ю дитини є позивачка - [PERSON], батьком - відповідач - [PERSON]. Рішенням Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення. Малолітній [PERSON] зареєстрований та мешкає з позивачкою за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою КП «Житлово - експлуатаційна організація №20. Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 рок, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійно життя. Частино. 4 ст.155 Сімейного кодексу України визначено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачено вичерпний перелік обставин за яких матір або батька може бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалась на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав" зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідність харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо,так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Позбавлення батьківських прав є, насамперед способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цого питання має бути виявлений позитивний результат в долі дитини ( дітей), який має настати після позбавлення батьківських їх прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою правові наслідки, як для батька ( матері), та і для дитини, визначені ст.166 Сімейного кодексу України. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо , і лише при наявності вини в діях батьків. Посилаючись на ухилення відповідача від виховання та належного утримання неповнолітньої дитини, позивач [PERSON] просить застосувати до [PERSON] крайній засіб цивільно -правової відповідальності - позбавлення батьківських прав. З пояснень сторін (позивача та відповідача) стало відомо, що між ними після припинення сімейно - шлюбних відносин, склалися неприязнені стосунки, і саме поведінка [PERSON] стала причиною, не надання [PERSON] в повній мірі дитині уваги. Відповідно висновку виконкомуЖовтневої районної у місті ради №101 від 16.03.2016 зроблено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] [INFO]. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав" роз'яснено, що зважаючи на те , що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ( дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. За таких обставин, з врахуванням існуючих між сторонами після розлучення конфліктних відносин, суд вважає недоведеним вказані позивачем підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed