Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління МВС України у Львівській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. Вимоги позивача мотивовано незгодою з вирішенням Головного управління МВС України у Львівській області його звернення від 28.08.2014, у зв'язку з чим просить стягнути з Головного управління МВС України у Львівській області на його користь 1000000,00 грн. моральної шкоди, а також стягнути з Держави Україна на його користь 1000000,00 грн. моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача - Головного управління МВС України у Львівській області в судове засідання не з'явився, однак подав клопотання про відкладення розгляду справи. Суд відмовив у задоволенні даного клопотання, оскільки у структурі Головного управління МВС України у Львівській області наявне юридичне управління, а відтак є можливість забезпечити явку в судове засідання іншого представника. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про причини явки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з'явились. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Мотивуючи свої позовні вимоги позивач покликається на порушення Головним управлінням МВС України у Львівській області вимог чинного кримінально-процесуального законодавства, які допущено при розгляді звернення від 28.08.2014 року. Як вбачається з позовної заяви та постанови Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2016 року, [PERSON] 28.08.2014 року звернувся до Головного управління МВС України у Львівській області з листом про надання інформації щодо назви та кількості предметів речового майна, які повинен був отримати [PERSON] за період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області, назви та кількості предметів речового майна, які отримав [PERSON] за період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області, назви та кількості предметів речового майна, які не отримав [PERSON] за період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області, вартості кожного предмета речового майна, які не отримав [PERSON] за період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області, загальної суми грошової компенсації за невидані предмети речового майна, які не отримав [PERSON] за період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області. Окрім того, просив надати копії документів, які підтверджують вартість кожного предмета речового майна, яка була використана при розрахунку грошової компенсації [PERSON] за невидані предмети речового майна за період несення служби з Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області. Вказане звернення Головним управлінням МВС України у Львівській області було розглянуто та позивачу надано відповідь №18/1220 від 19.09.2014 року, згідно якої підставою для видачі довідки-розрахунку № 1 від 29.07.2014 року стали дані картки № 10769 органів МВС, заведеної на [PERSON], зарахованому 05.09.1994 року наказом 280 о/с та відрахованому 25.12.2006 року наказом №442 о/с. Однак, питання щодо надання копій документів, які підтверджують вартість кожного предмета речового майна, яка була використана при розрахунку грошової компенсації [PERSON] за невидані предмети речового майна за період несення служби з Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області, залишено без відповіді. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2016 року заяву [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2015 року у справі №813/8070/14 задоволено та скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2015 року у справі №813/8070/14 за позовом [PERSON] до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії. Постановлено нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано інформацію внесену в лист за вих.№18/1220 від 19.09.2014 року Головним управлінням МВС України у Львівській області щодо переліку предметів речового майна, які [PERSON] повинен був отримати за період несення служби в Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області - неповною. Визнано порушення Головним управлінням МВС України у Львівській області вимог ст. 40 Конституції України, Закону України "Про інформацію", Закону України "Про доступ до публічної інформації" щодо надання неповної відповіді на звернення [PERSON] від 28.08.2014 року. Зобов'язано Головне управління МВС України у Львівській області додатково включити до розрахунку грошової компенсації за недоотримані [PERSON] своєчасно предмети речового майна, які він повинен був отримати згідно наказу МВС України №148 від 15.02.2001 року за період несення служби в Сокальському РВ УМВС у Львівській області з урахуванням інформації викладеної у листі Головного управління МВС України у Львівській області №Б/342 від 16.05.2016 року. Зобов'язано Головне управління МВС України у Львівській області на підставі вимог ст.40 Конституції України, Закону України "Про інформацію", Закону України "Про доступ до публічної інформації та з урахуванням листа Головного управління МВС України у Львівській області №Б/342 від 16.05.2016 року надати [PERSON] обґрунтовану, повну та вичерпну відповідь на звернення від 28.08.2014 року. Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ч.1 ст.12, ч.1 ст.20 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.2, 3 ст.10, ч.1 ст.11, ст.ст.57-60 ЦПК України). Позов може бути задоволено за умови його обґрунтованості та доведеності (ст.ст. 212-215 ЦПК України). Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Також, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, та є вина зазначеної особи. Відтак, обов'язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду. Позивачем не надано суду жодних доказів неправомірності дій відповідачів, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями чи бездіяльністю відповідачів та наслідками, крім цього, не зазначено, в чому саме полягає заподіяна шкода та не обґрунтовано розмір відшкодування, яке ним визначено для стягнення з відповідачів. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема у даному випадку, позивач повинен був зазначити, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачем не наведено жодних істотних доказів того, що йому завдано моральних страждань органами державної влади та не аргументовано розмір морального відшкодування.

Outcome: dismissed