Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач просив ухвалити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом з ним. Стягувати з відповідачки на його користь на утримання сина аліменти у розмірі 1/4 частини всіх її заробітків, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що вони з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду про розірвання шлюбу дитину було залишено на проживання з матір`ю. Він вважає, що оскільки дитина постійно проживала з ним, то й надалі місцем проживання сина [PERSON] , має бути визначено з ним. В процесі виконання рішення суду про відібрання сина [PERSON] та повернення його відповідачці, 02.07.2018 року відповідачка звернулась до Рожнятівського районного відділу ДВС з заявою про повернення їй виконавчого документа, і постановою державного виконавця від 09.07.2018 року виконавчий лист № 350/1258/17, виданий 22.02.2018 року Апеляційним судом Івано-Франківської області про відібрання дитини, повернуто стягувачці. Зазначена обставина унеможливлює повторне звернення виконавчого документа до виконання і свідчить про те, що відповідачка втратила інтерес як до дитини, так і до її місця проживання. Починаючи з 15 червня 2016 року і по даний час син [PERSON] жодного дня не проживав разом з [PERSON] . Він, як батько, завжди приділяв та приділяє велику увагу та турботу про свого сина, а син в свою чергу проявляє більшу прихильність до нього і крім цього він категорично відмовляється проживати разом з відповідачкою, вважаючи її чужою тіткою. Відповідачка ухиляється від утримування дитини, жодної матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість, бо працює та отримує високі доходи, які витрачає виключно на власні потреби. В судовому засіданні представник позивача адвокат Родіков І.С. підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Вважає, що позивач, як батько, має рівні права з матір`ю щодо визначення питань щодо дитини. Проживання сина з матір`ю на даний час неможливе, оскільки остання взагалі невідомо де знаходиться, явку в судові засідання ігнорує. Умови проживання для дитини позивачем створені відповідні. Дитина тривалий час проживає в його сім`ї, звик до своєї домівки та до оточуючих і зміна місця проживання негативно вплине на психологічний стан дитини. Позивач не перешкоджає спілкуванню [PERSON] з сином. У судове засідання відповідачка не прибула, її представник - адвокат Сметанніков А.В. позов не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, представник відповідачки пояснив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання в них народився син [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу була негативна поведінка [PERSON] , який неодноразово здійснював щодо [PERSON] фізичне насильство. [PERSON] самостійно забрав їхнього сина до себе в с.Креховичі Рожнятівського району, даний факт було встановлено рішенням суду про відібрання дитини. [PERSON] , належним чином виконувала материнські обов`язки і бажає їх виконувати, однак [PERSON] забрав від неї дитину і не дає такої можливості. В силу віддаленості місця свого проживання від місця проживання своєї дитини, яку відповідач фактично викрав в неї та не дає можливості зустрічатися, просить суд не передавати дитину на виховання [PERSON] [PERSON] на даний час знаходиться на контрактній військовій службі, наполягає, щоб дитину суд залишив на вихованні з нею. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи суд, вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Копією рішення Рожнятівського районного суду від 04 квітня 2017 року підтверджено, що шлюб між сторонами розірваний судом, неповнолітню дитину сина [PERSON] залишено на проживання з матір`ю. [PERSON] бажає визначити місце проживання разом з ним, оскільки вважає, що мати дитиною не цікавиться, дитина проживає з ним, повністю перебуває на його утриманні. Крім того, стверджує, що його колишня дружина не належним чином виконує батьківські обов`язки, участі в утриманні дитини не приймає. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України). Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що з 15 червня 2016 року малолітній [PERSON] проживає в будинку позивача, що сторонами не оспорюється. 09 липня 2018 року виконавчий документ про відібрання у [PERSON] дитини повернуто стягувану згідно заяви стягувачки [PERSON] від 02 липня 2018 року (а.с.14). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей. Відповідно достатті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. У відповідності до ч. 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (Справа "Хант проти України", № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Справа "Мамчур проти України", № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Комісії з питань захисту прав дитини Рожнятівської райдержадміністрації (а.с.93), органом опіки та піклування встановлено, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] проживає в [ADDRESS] , разом із батьком [PERSON] та його дружиною [PERSON] . З березня 2018 року дитиною піклується виключно батько. Думку матері дитини, [PERSON] , стосовно зміни місця проживання сина не з`ясовано, оскільки контакт з нею встановити не вдалося. При прийнятті рішення судом щодо визначення місця проживання дитини, орган опіки та піклування просить врахувати інтереси дитини. З мотивувальної частини цього висновку вбачається, що Комісією встановлено позитивне виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини. Разом з тим, встановити думку [PERSON] , стосовно зміни місця проживання сина не з`ясовано, оскільки контакт з нею встановити не вдалося, оскільки фактичне місце проживання невідоме. Комісія просить при прийнятті рішення судом щодо визначення місця проживання дитини врахувати інтереси дитини. Довідкою № 9 від 14.11.2017 підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , відвідує дошкільний навчальний заклад" Шокова косиця", з 08.08.2017 року .Дитина доглянута, чиста, акуратна, завжди усміхнена, іде на контакт з дорослими та дітьми, дуже прив"язана до батька, який завжди спілкується з вихователям групи, цікавиться як проходить день у закладі в його дитини, веде здоровий спосіб життя. Весь вільний час [PERSON] приділяє вихованню свого сина [PERSON] ( а.с.16). Актом обстеження матеріально-побутових умов від 26.04.2019 підтверджено, що [PERSON] проживає з батьком в задовільних матеріально-побутових мовах ( а.с.17). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Проаналізувавши надані сторонами на підтвердження та заперечення позову докази, при рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, заінтересованості кожного з батьків, щоб дитина проживала з ним, суд переконаний, що місцем проживання дитини слід визначити з батьком, оскільки таке рішення найбільш відповідає інтересам дитини. При цьому, суд наголошує, що проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини та звертає увагу сторін на положення ст.157 СК України, згідно якої встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, не є розлученням її матір`ю, яка не позбавлена права спілкування з дитиною, а також участі у її вихованні та забезпеченні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування з дитиною, а у разі недосягнення такої згоди, за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням. Щодо позовної вимоги позивача стягнення аліментів, суд вважає, що вона також підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини . Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На переконання суду, відповідачка, яка проходить військову службу за контрактом (а.с.115-116) має стабільний дохід та може надавати кошти в розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на утримання сина. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: partial