Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що 21 листопада 2006 року між нею та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого вона передала в дар обдарованій квартиру [ADDRESS], проте при його укладанні вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов"язків сторін, вважаючи оспорюваний договір договором довічного утримання, й оскільки він вчинений під впливом помилки, на підставі ст. 229 ЦК України просить визнати вказаний договір недійсним. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 26 червня 2015 року (а.с.29), [PERSON], діючий на підставі довіреності від 18 грудня 2015 року (а.с.92), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі договору про надання правової допомоги від 06 жовтня 2015 року (а.с.80-83, 77-78), позовні вимоги не визнали уцілому, просили відмовити у їх задоволенні за недоведесністю та безпідставністю позовних вимог, й із застосуванням строку позовної давності. Просила звернути увагу на той факт, що позивачкою попередньо у липні 2015 року подавався позов до суду із аналогічною вимогою, проте із іншої правової підстави, вважаючи, що оспорюваний договір нею не підписувався, а наявний на ньому підпис - не її (підроблений), вважаючи правочин таким, що укладений поза її волею. Й зважаючи на те, що нею в 1997 році складений заповіт на позивачку на спірне майно - цю ж квартиру, а тому підстав укладати й оспорюваний договір дарування, на її думку, не було сенсу. Ухвалою суду від 15 квітня 2016 року, зважаючи на підстави оскарження оспорюваного правочину, була призначена судово-почеркознавча екзсертиза (а.с.49-51), проте остання залишена без виконання з підстав невиконання вимог експерта позивачкою, й ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року вказаний позов залишено без розгляду (а.с.100-101). В судове засідання третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. в судове засідання не з»явилась, належним чином повідомлена про час та місце його провадення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, надавши письмові заперечення проти позову, вказавши про те, що нею при посвідченні оспорюваного договору дотримані всі вимоги, визначені Законом України "Про нотаріат", при його укладенні позивачка діяла добровільно й перебувала при здоровому розумі та ясній пам"яті, розуміла значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства щодо договору дарування, що регулюють укладений правочин; вказаний договір підписаний сторонами добровільно в їх присутності, їх особи встановлені, дієздатність була перевірена. Вислухавши пояснення сторін, письмові пояснення третьої особи, їх доводи та заперечення, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у їх задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сторони є родичами: відповідачка є рідною онукою позивачки. 21 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого вона передала в дар обдарованій квартиру [ADDRESS] (а.с.5), але, як вважає позивачка, при його укладанні вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов"язків сторін, вважаючи оспорюваний договір договором довічного утримання. Проте, з такою позицією погодитися не можна, оскільки дії позивачки при підготовці до укладення та укладенні оспорюваного правочину є логічними та послідовними, що свідчить про її дійсний намір укласти саме договір дарування, а не будь-який інший, як вважає позивачка, - договір довічного утримання. Так, до виникнення спірних правовідносин, позивачка 23 травня 1997 року на випадок своєї смерті заповіла тій же особі - відповідачці спірну квартиру, посвідчений Сьомою київською державною нотаріальною конторою (а.с.73), що не спростовується нею, й 26 червня 2016 року цей заповіт скасувала. Оскільки станом на 21 листопада 2006 року діяв заповіт позивачки, за яким вона заповіла квартиру відповідачці (а.с.5), з підстав погіршення ніж нею та її сином відносин, позивачка вирішила подарувати квартиру відповідачці, що підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], даними в судовому засіданні. Так, свідок позивачки [PERSON] підтвердила, що позивачка у розмові з нею визнала факт того, що нею було укладено договір дарування спірної квартири на користь онуки (відповідачки), проте на даний час жалкує про свій вчинок, маючи образи на обдаровану, й рекомендувала їй за життя нікому не дарувати квартиру. Решта свідків з боку позивачки вказали про те, що [PERSON] їм нічого не повідомляла про намір вчиняти правочин щодо дарування належної їй квартри будь-кому. 21 листопада 2006 року сторони укладають оспорюваний договір дарування квартири (а.с.5), в якому позивачка вказала про те, що при укладенні вказаного договору вона діяла добровільно й перебувала при здоровому розумі та ясній пам"яті, розуміла значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин. Вказаний договір підписаний сторонами в присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., їх особи нотаріусом встановлені, дієздатність перевірена. Цей факт підтверджується й показами свідка [PERSON], який супроводжував сторін до нотаріуса для уклання договору дарування. Про свій намір подарувати квартиру саме відповідачці позивачка обговорила це питання в колі сім»ї, оскільки мешкала з 1997 до 2013 року разом з ними за адресою проживання відповідачки. Крім того, слід звернути увагу на той фактор, що позивачка попередньо - у липні 2015 року зверталась до суду, оспорюючи договір дарування, проте із іншої правової підстави, вважаючи, що оспорюваний договір нею не підписувався, а наявний на ньому підпис - не її, вважаючи правочин таким, що укладений поза її волею. Й зважаючи на те, що нею в 1997 році складений заповіт на позивачку на спірне майно - цю ж квартиру, а тому підстав укладати й оспорюваний договір дарування, на її думку, не було сенсу. Ухвалою суду від 15 квітня 2016 року, зважаючи на підстави оскарження оспорюваного правочину, була призначена судово-почеркознавча екзсертиза (а.с.49-51), проте остання залишена без виконання з підстав невиконання вимог експерта позивачкою, й ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року вказаний позов залишено без розгляду (а.с.100-101), що вказую на те, що позивачка не має єдиної правової позиції щодо оспорення правочину та хибність її поведінки. Будь-яких доказів про те, що позивачка перебувала в поганому стані здоров"я, внаслідок якого не могла повноцінно розуміти значення своїх дій, керувати ними, матеріали справи не містять. Факт перебування позивачки під час укладення оспорюваного договору у доброму стані підтверджено свідками й приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В., викладеними в письмових поясненнях , які вказали про те, що позивачка, незважаючи на свій похилий вік поводила себе впевнено та виважено й погодила своє волевиявлення, про що поставила свій підпис на тексі угоди. При цьому, судом враховані ті обставини, що оспорюваний договір дарування від 21 листопада 2006 року укладений окремо від заповіту, датованого 23 травня 1997, за умовани якого позивачка заповіла квартиру відповідачці, й практику позивачки в поведінці щодо розпорядження нею майном - неодноразова зміна волевиявлення, що виключає можливість допущення нею помилки при укладанні оспорюваного правочину щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов"язків сторін. Будь-яких доказів про те, що сторони вказаних договірних правовідносин вчинили правочин під впливом помилки, позивач не надала, а її доводи будуються лише на припущеннях. Вказані обставини підтверджуються й показами свідків [PERSON], [PERSON], які вказали про те, що їм позивачка не повідомляла про бажання укласти договір дарування, за яким передати в дар спірну квартиру відповідачці. Посвідчили, про те, що на позивачку щодо подальшого розпорядження нею квартирою ніхто із членів родини не тиснув. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поповченко Ю.В. вказала про те, що нею при посвідченні договору дарування дотримані всі вимоги, визначені Законом України "Про нотаріат", при укладенні вказаного договору позивачка діяла добровільно й перебувала при здоровому розумі та ясній пам"яті, розуміла значення своїх дій, попередньо ознайомлена ним з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин. Вказаний договір підписаний сторонами в його присутності, їх особи встановлені, дієздатність була перевірена. Свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили про те, що дії позивачки при підготовці до укладення та укладенні оспорюваного правочину були виваженими та послідовними, вона планувала укласти саме договір дарування, а не будь-який інший договір. Окрім того, відповідачка виявила своє бажання, щоби позивачка мешкала й подальшому в спірній квартирі, перешкод їй в цьому ніхто не чинить, а її доводи про наявні перешкоди є надуманими з метою спростування правочину. Спірний правочин відповідає положенням статті 203 ЦК України; помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. На підтвердження цього висновку судом встановлено, що таких обставин не було. Так, текст оспорюваного договору дарування сторонами прочитано, зміст, значення та наслідки угоди їм роз'яснені і відповідають намірам сторін, про що останніми проставлені підписи в договорі дарування. Під час укладення цієї угоди позивачка розуміла значення своїх дій, оскільки була ознайомлена зі змістом договору, суть договору дарування роз'яснювалася сторонам нотаріусом. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї осторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правочин має вчинятися у формі встановленій закон (ч.4 ст. 203 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст. 718 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України). Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК Укераїни). Як вбачається із договору дарування відповідачка (обдарована) прийняла в дар спірну квартиру, яка була зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухового майна згідно реєстраційного напису від 23 листопада 2006 року (а.с.5). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст. 640 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов"язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода не вчинена під впливом помилки, те, що укладена сторонами саме та угода, яку вони дійсно мали на увазі; сторони не помилилися щодо обставин, які мають істотне значення. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому правових підстав для визнання правочину недісним на підставі ч.1 ст. 229 ЦК України немає. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. Окрім того, суд за заявою відповідача застосовує до спірних правовідносин строк позовної давності, що є також підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦПК України). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 265 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивачка звернулась до суду за захистом порушеного права лише у липні 2015 року (а.с.45-47), а потім у липні 2016 року (а.с.1-4). Із заявою про поновлення цього строку не зверталась. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 203, 717, 718, 719, 229 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

Outcome: dismissed