Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

[PERSON] у жовтні 2020 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. 30.04.2015 року позивачу [PERSON] на підставі її заяви було відкрито AT "ПУМБ" картковий рахунок № [NUMBER] , видано відповідну картку для користування картковим рахунком. В подальшому [PERSON] користувалася карткою як платіжною, без використання кредитного ліміту, розплачуючись карткою в магазинах та знімаючи кошти в банкоматах України. При цьому [PERSON] нікому не передавала картку, не розповсюджувала інформацію щодо пін-коду картки, CVV коду та інших персональних даних, які були відомі лише їй. 04.04.2020 року [PERSON] подзвонили з номеру [NUMBER] , [NUMBER] та повідомили, що її картка заблокована. Оскільки невідомі повідомили повністю дані позивачки, останні операції по картці та представились представниками ПАТ «ПУМБ», вона повірила що такою інформацією може володіти лише працівника банку. Через те, що Позивачку ввели в оману гак названі представники Банку, в якому вона обслуговується, вона продиктувала повністю номер картки банку ПАТ «ПУМБ» та цифри, що надійшли в CMC від банку. Враховуючи, що на той час у [PERSON] були відсутні кошти на рахунку, в неї не було підстав вважати, що хтось може здійснювати такі дії з злочинною метою. Після цього з картки [PERSON] було здійснено дві операції про зняття коштів на суму 13 000,00 га 6500,00 грн. відповідно за рахунок кредитного ліміту, яким вона не користувалася, і ніколи не виявляла бажання користуватися ним. Факт зняття грошових коштів з картки [PERSON] підтверджується випискою по рахунку від 04.04.2020 pоку. [PERSON] зверталася з заявою про вчинення кримінального правопорушення до Нікопольского відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області за № 8892, а також повідомила ПАТ "ПУМБ" про незаконні дії з її карткою. Нікопольським відділом поліції ГУНП в Дніпропетровській області, було порушено кримінальне провадження №12020040340000992 за ч. 1 ст. 190 КК України, яке станом на сьогодні знаходиться на стадії досудового розслідування. 03.06.2020 року [PERSON] було отримано лист від ПАТ «ПУМБ», в якому було зазначено, що вказана операція була здійснена із застосування технології 3-D Secure, а саме: із правильним введенням унікального числового паролю, надісланого Банком на Ваш контактний номер телефону. Згідно з правилами Міжнародної платіжної системи та Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не підлягають оскарженню операції, здійснені із застосування технології 3-D Secure. Враховуючи вищевикладене, Банк не має підстав задоволення вимог, викладених у Вашому зверненні. [PERSON] вважає, що банк зобов`язаний анулювати операції по рахунку, які позивач не вчиняла. АТ "ПУМБ" жодним чином не довів, що [PERSON] вчиняла розрядження щодо списання/перерахунку коштів, та вчиняла будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з її рахунків. Навпаки, матеріалами досудового розслідування доведено факт зняття коштів з картки позивача невстановленими особами, які шляхом обману та зловживання довірою, заволоділи грошовими коштами, шляхом перерахування, які належать гр. [PERSON] . Враховуючи викладене, [PERSON] в інтересах [PERSON] просить суд визнати незаконними дії Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" про проведення операцій зі зняття коштів з рахунку [PERSON] в розмірі 21050, 78 грн., а саме - операції від 04.04.2020 року №5885890220 про зняття 6500,00 грн., операції від 04.04.2020 року №5374718668 про зняття 13 000,00 грн.; зобов`язати Публічне акціонерне товариство "Перший Український міжнародний банк" зарахувати безпідставно списану суму з рахунку в розмірі 19500,00 грн. на рахунок [PERSON] ; стягнути судові витрати по справі. Ухвалою про відкриття провадження від 18.12.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 31.03.2021 року на адресу суду від представника АТ «ПУМБ», Кущ Я. В. подано відзив на позовну заяву [PERSON] про захист прав споживачів (а.с. 51-58), в якому представник відповідача просить прийняти відзив, поданий з пропущеним строком та задоволенні позову відмовити, мотивуючи наступним. 30 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до Банку з метою відкриття поточного рахунку. Банк запропонував підписати з цього приводу Пропозицію укласти договір карткового рахунку від 30.04.2015року. Пропозиція була підписана [PERSON] , яка, підписавши Пропозицію, висловив своє волевиявлення і цим погодився з її умовами. Жодних заперечень щодо умов Пропозиції [PERSON] . Банку не висловила. Також [PERSON] не висловила заперечень і суду відносно умов Пропозиції та порядку взаємодії, яка була запропонована Банком з метою відкриття рахунку та здійснення подальшого обслуговування рахунку. [PERSON] розуміла та погодилася із запропонованим порядком взаємодії з Банком -розуміла, що детальна інформація про порядок обслуговування карткового рахунку розміщується на сайті Банку - це було наведене у Пропозиції. Умови Договору комплексного банківського обслуговування (надалі -ДКБО) детально регламентують порядок взаємовідносин між Банком і клієнтами Банку - фізичними особами в процесі надання Банком/отримання клієнтами банківських послуг - у ДКБО зазначений перелік банківських операцій, які надаються Банком та регламентований порядок їх надання. ДКБО є відритою, публічною інформацією, що розміщується з метою її оприлюднення фізичним особам-клієнтам Банку, має статус «публічного договору». Умови публічного договору, згідно ст. 633 ЦК України, встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Умови ДКБО, чітко встановлюють обов`язок Позивача бути відповідальним та не розголошувати третім особам відомості щодо логіну та паролів, які є секретною інформацією та які можуть бути відомі виключно Позивачу. Розголошення може відбуватися навмисно або з необережності, при цьому мотиви розголошення не впливають на наслідки. Саме позивач повинен відповідально ставитися до несанкціонованих дій третіх осіб та не розголошувати інформацію, яка надає доступ третім особам до рахунку позивача. В той же час наголошують, що [PERSON] звернулася до Банку майже через 1,5 місяці після інциденту, позивач пред`явила до відділення Банку: Заяву про надання копії кредитного договору і Заяву власника рахунку про подію, що сталася, хоча позивач була зобов`язана негайно звернутися до Банку по факт виявлення несанкціонованої події. По результату звернення [PERSON] до Банку було проведене внутрішнє розслідування, в результаті якого 27.05.2020 року Департамент безпеки банку зазначив про відмовлення в задоволенні фінансової претензії Банку, враховуючи відсутність порушень в діях Банку, а також те, що клієнт (Позивач) сама повідомила інформацію третім особам. Таким чином, вищевказані обставини підтверджують відсутність порушень в діях Банку. Розголошення (умисне або з необережності) секретної інформації, яка надала доступ третім особам до рахунку позивача є виключно відповідальністю позивача, бо тільки позивач володів цією інформацією. Відносини між Банком і позивачем встановлюються виключно на умовах договору, відповідно, саме умови ДКБО визначають алгоритм дій сторін, а також обов`язки позивача в процесі користування рахунком, у т.ч. при взаємодії з третіми особами. Таким чином, вважаємо доводи позивача, викладені в позовній заяві повністю безпідставними. Позивач не зазначила та не довела, з посиланням норми законодавства та умови договору - що саме порушив Банк, які приписи законодавства або договірні зобов`язання були порушені. Банк вважає, що саме в діях Позивача були порушення, які призвели до зазначених наслідків. Суд розглянувши відзив на позов та причини, з яких пропущено строки його подачі, вважає їх достатньо поважними, а тому вважає за можливе прийняти до розгляд вказаний відзив та долучити його до матеріалів даної справи. В матеріалах справи також наявний відзив представника АТ «Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" Кущ Я. В., який подано до суду 07.04.2021 року, в якому вказано заперечення проти позову повністю аналогічні тексту відзиву від 31.03.2021 року. Ухвалою суду від 18.12.2020 року стороні позивача було роз`яснено право надати відповідь на відзив відповідача, однак такої відповіді у передбачений строк на адресу суду надано не було. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 30 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до Банку з метою відкриття поточного рахунку. Банк запропонував Позивачу підписати з цього приводу Пропозицію укласти договір карткового рахунку від 30.04.2015 року. Пропозиція була підписана [PERSON] . Позивач, підписавши Пропозицію, висловив своє волевиявлення і цим погодився з її умовами (а.с. 26). Звертаючись до суду з позовом представник [PERSON] зазначив, що 04.04.2020 року [PERSON] подзвонили з невідомого номеру, та представившись представниками Банку, повідомили, що картка заблокована. В результаті таких оманливих дій, [PERSON] продиктувала повністю номер картки банку ПАТ «ПУМБ» та цифри, що надійшли в CMC від банку. З наданої виписки по особовому рахунку [PERSON] вбачається, що 04.04.2020 було здійснено дві операції на зняття коштів на суму 13000, 00 грн. та на 6500,00 грн., а всього на суму 19500,00 грн. (а.с. 20). 05.04.2020 року до ЄРДР було внесені відомості про повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, яке полягає у незаконному знятті грошових коштів у сумі 19500,00 грн., які належать [PERSON] (а.с. 15,17). 27.05.2020 року позивач зверталася до відповідача із повідомленням щодо зняття 04.04.2020 року коштів з її картки у розмірі 13000, 00 грн. (а.с. 19) та отримала відповідь Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк від 03.06.2020 року, що вказана операція була здійснена із застосування технології 3-D Secure, а саме: із правильним введенням унікального числового паролю, надісланого Банком на Ваш контактний номер телефону. Згідно з правилами Міжнародної платіжної системи та Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не підлягають оскарженню операції, здійснені із застосування технології 3-D Secure. Враховуючи вищевикладене, Банк не має підстав задоволення вимог, викладених у Вашому зверненні (а.с. 22). Пунктом 2.4 розділу 2 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб вказано, що держатель картки зобов`язаний не передавати картку та її реквізити у користування третім особам і вжити всіх можливих заходів для запобігання втрати/крадіжки картки, надійно зберігати картку. Держатель картки зобов`язаний не повідомляти третім особам ПІН-код (в тому числі паролі та кодові слова) та зберігати його у таємниці, що ні за яких умов він не став відомий третім особам, не записувати ПІН-код на картку або інші предмети, які зберігаються разом із карткою, знищувати всі повідомлення, які містять ПІН-код, одразу після дотримання правил користування банківською карткою задля недопущення протиправних дій з боку третіх осіб. Зазначене вище свідчить про те, що позивач діяла всупереч взятим на себе договірних зобов`язаннь та самостійно повідомила третім особам інформації, необхідної для ініціювання платіжної операції, тобто самі неправомірні дії позивача сприяли здійсненню невідомою особою спірних трансакцій. Так, п. 2.19 розділу 2 вказаного Договору встановлено, що держатель картки зобов`язаний негайно в момент виявлення, заявити про втрату/крадіжку або інші випадки можливого несанкціонованого використання картки до Центру обслуговування клієнтів для здійснення банком зупинення (блокування) дії картки. Банк не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою картки до отримання заяви про втрату/крадіжку картки. Отже, [PERSON] не дотрималася своїх зобов`язань, встановлених договором, які регламентують дії позивача у разі виявлення ним факту незаконного зняття коштів з банківської картки та звернулася до банку лише 27.05.2020 року, тобто майже через півтора місяці після зазначеної події. Пунктом 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене Постановою Правління Національного банку України від 05.04.2014 за №705 встановлено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував зобов`язаний негайно повідомити банк в спосіб передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (тут і далі в редакції Положення на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Відповідно до п. 2.17 розділу ІІ публічної пропозиції ПАТ ПУМБ на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі - Договір) банк має право вилучити або зупинити (блокувати) дію картки, при наявності обставин, які свідчать про несанкціоноване/ неправомірне використання картки або виникнення у банку підозри щодо імовірної загрози незаконного використання картки клієнтом/довіреною особою. Банк має право анулювати картку та/або зупинити (блокувати) дію картки за заявою клієнта/держателя картки, в тому числі у разі втрати/ крадіжки картки, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством, правилами МПС, договором (п. 2.18 розділу ІІ Договору). Пунктом 2.18 розділу ІІ договору передбачено, що держатель картки має право ініціювати зупинення (блокування) дії карток, емітованих до карткового рахунку шляхом звернення до банку особисто або за телефонами Центру обслуговування клієнтів. Держатель картки зобов`язаний негайно (в момент виявлення) заявити до Центру обслуговування клієнтів про втрату/крадіжку картки або про інші випадки можливого несанкціонованого використання картки, проведення несанкціонованих клієнтом/ держателем картки операцій за картковим рахунком для здійснення Банком Зупинення (блокування) дії картки. Банк не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою картки, до отримання заяви про Втрату/ крадіжку Картки або заяви про несанкціоноване використання картки, проведення несанкціонованих клієнтом/ держателем картки операцій за картковим рахунком у встановлений у цьому пункті договору строк. Сторони погодились, що в разі підключення клієнта до послуги «SMS-банкінг», несанкціоноване використання картки, проведення несанкціонованих клієнтом/ держателем картки операцій за картковим рахунком вважається виявленим клієнтом відразу після направлення банком SMS про здійснення такої операції на номер мобільного телефону клієнта (п. 2.19 розділу ІІ Договору). Зупинення (блокування) дії картки може відбуватися за усним звернення клієнта/ довіреної особи до ЦОК за умови проведення успішної верифікації клієнта/ довіреної особи. Якщо клієнт/ довірена особа не може пройти верифікацію (з будь-яких причин), банк не приймає таке звернення клієнта/довіреної особи до виконання та може запропонувати клієнту звернутися до відділення банку для надання письмової заяви про втрату/ крадіжку картки для зупинення (блокування) її дії, при цьому моментом отримання банком заяви про втрату/ крадіжку картки буде вважатись дата та час отримання банком письмової заяви (п. 2.20 розділу ІІ Договору). Пунктом 5 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 (далі - Положення) встановлено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Відповідно до п. 6 розділу VI Положення користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу (п. 7 розділу VI Положення). Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції (абз. 1 п. 8 розділу VI Положення). З аналізу вищенаведених норм Договору та Положення можна дійти висновку, що відповідач у цьому випадку не несе відповідальність за платіжні операції, ініційовані за допомогою картки позивача, які здійснені до отримання заяви позивача про її крадіжку та несанкціоноване використання. Посилання позивача про подання ним наступного дня заяви про злочин до Нікопольского відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області суд в основу рішення покласти не може, оскільки єдиною необхідною умовою, яка встановлена договором, є негайне звернення позивача саме до банку. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках,коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена,а також в інших випадках,передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :письмовими,речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини,що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку, що відповідальність має бути покладена на позивача, оскільки саме вона у цьому випадку несе ризик збитків, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для визнання дій Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк про проведення операцій зі зняття коштів 04.04.2020 року з рахунку [PERSON] незаконними та зобов`язання банку зарахувати ці суми на рахунок позивача. Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю та безпідставністю. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відшкодовуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed