Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання історичної садиби "[INFO]", розташованої за адресою: [ADDRESS], єдиним цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини місцевого значення з 27 грудня 1991 р. В обґрунтування своїх вимог він стверджує, що згідно до положень Закону УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", а також Паспорту щойно виявленого об'єкта культурної спадщини "Садиба [INFO]" з 27 грудня 1991 р. взяттю під охорону держави підлягал не тільки будинок, збудований за проектом архітектора [PERSON] в 1896-1898 рр., який належить йому на праві приватної власності, а й вся історична садиба "[INFO]", в якості єдиного цілісного нерухомого об'єкту культурної спадщини місцевого значення. Відповідач у поданих до суду письмових запереченнях проти позову вказав, що у 2007 році фахівцями Науково-дослідного інституту пам'яткоохоронних досліджень при Міністерстві культури і туризму України був виготовлений Паспорт об'єкта культурної спадщини "Садиба [INFO]", відповідно до якого об'єкт за своїм типом був визначений як комплекс, до складу якого увійшли три складові: будинок (корпус № 7 у складі комплексу дач по [ADDRESS]); фонтан; парк. При цьому у зазначеній обліковій документації (паспорті) корпус № 7 фігурує не як самостійний об'єкт, а складова комплексу пам'яток "Садиба [INFO]". Проте, на думку відповідача, на основі зазначеної обліковій документації не можна починати процес занесення об'єкта до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, а тому у задоволені позову треба відмовити у повному обсязі. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви представник позивача просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання відповідач повідомлявся належним чином, згідно наданої до суду письмової заяви просить справу розглядати у відсутності його представника, також відповідачем було надано до суду письмові заперечення про позову. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд на підставі всебічного, повного, об'єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів встановив наступне. Будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], був збудований за проектом архітектора [PERSON] в 1896-1898 рр. Ця будівля відповідно до положень Закону УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" від 13.07.1978 р., що діяв на території України до 12.07.2000 р., була узята на державний облік в якості пам'ятки містобудування та архітектури на підставі рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27 грудня 1991 року "Про погодження списку об'єктів, що підлягають взяттю під охорону як пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення" в складі комплексу дач під найменуванням корпус № 7 (охоронний номер 630). Ця пам'ятка культурної спадщини на підставі положень ст.41 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини", ст.ст.182, ч.4 ст.334 ЦК України з 17 листопада 2006 року належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Ірен-Агронатурпродукт" від 10 листопада 2006 року, а також витягом №12545794 від 17 листопада 2006 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначена пам'ятка культурної спадщини є частиною історичної садиби "[INFO]", що підтверджується Паспортом щойно виявленого об'єкта культурної спадщини "Садиба [INFO]", складеного в квітні 2007 року Науково-досліднім інститутом пам'яткоохоронних досліджень при Міністерстві культури і туризму України. Так, у графі 9 згаданого Паспорту в частині первісного функціонального призначення спірного об'єкта зазначено "Дачна садиба" і далі по тексту "Кін. XIX ст. - початок 1920 рр. - дачна садиба". У графі 10 - зазначено: "Садибу було націоналізовано на початку 1920-х рр.". На взаємозв'язок зазначеної пам'ятки культурної спадщини та садиби також вказується у рішенні Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-7434/09 від 26.08.2009 р., в якому встановлено, що "Ця будівля є об'єктом культурної спадщини - садиба [INFO]". На підставі ст.ст.16, 24 зазначеного Закону УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", організація державного обліку та правила встановлення охорони, використання і реставрації пам'яток історії та культури підлягали здійсненню в порядку, який визначається Радою Міністрів СРСР. Останній був встановлений Положенням про охорону і використання пам'яток історії та культури, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР N 865 від 16.09.1982 р. Згідно п.2 зазначеної Постанови РМ СРСР керівництво справою обліку, охорони, використання, реставрації та пропаганди пам'яток історії та культури (за винятком документальних) було покладено на Міністерство культури СРСР. Відповідно до ч.3 ст.13 зазначеного Положення порядок державного обліку пам'яток історії та культури і форми облікових документів встановлювався Міністерством культури СРСР. Останній був передбачений Інструкцією про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання та реставрації нерухомих пам'яток історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР № 203 від 13.05.1986 р., яка діяла на території України до 11.04.2013 р. У правилах, що містяться в абзацах 3 і 4 пункту 2 зазначеної Інструкції, встановлено, що "Нерухомі пам'ятки історії та культури підлягають охороні і використанню як єдине ціле з територією пам'яток і пов'язаних з ними спорудами та іншими об'єктами. Територією нерухомого пам'ятника історії та культури є земельна ділянка, безпосередньо займана пам'ятником і пов'язана з ним історично і функціонально". В графі 13 згаданого Паспорту - зазначено: "Територія об'єкта: Історично територія садиби складає площа 30 на 60 сажнів (близько 8194,04 кв.м.), на даний час територія садиби, що залишилась як прибудинкова ділянка дачі [INFO] 4066,6 кв.м."/ Враховуючи всі матеріали справи в їх сукупності суд приходить до висновку, що територією згаданого будинку - пам'ятки культурної спадщини - є земельна ділянка, яка була історично і функціонально з ним пов'язана у складі історичної садиби "[INFO]". Позивачем до суду було надано рішення Господарського суду м. Києва у справі № 31/480 від 04.11.2004 р. за аналогічним спором, предметом якого був будинок, зведений у 1911-1913 рр. в якості частини історичної садиби та мав історичну назву "Будинок Ковалевського". При цьому у вказаному рішенні суду першої інстанції мало місце посилання на рішення Вищого господарського суду України по справі № 27/16 від 18.10.2004 р., щодо даної садиби, в якому було зазначено, що "Ця садиба поділу не підлягає, оскільки такий поділ порушить цілісність комплексу садиби". Виходячи з положень зазначеної Інструкції, а також сформованої судової практики по даній категорії справ суд приходить до висновку, що історична садиба "[INFO]" є єдиним цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини. Останній згідно до положень ч.1 п.2, підп.2.1.,2.2. п.2, підп.3.1,3.2 п.3 зазначеної Інструкції за видом належав до пам'яток містобудування та архітектури, за типом - до комплексу (ансамблю) поєднаних між собою пам'яток культурної спадщини у вигляді житлового будинку, парку (багаторічні зелені насадження) та фонтану, а за категорією - до пам'яток місцевого значення. При цьому історична садиба "[INFO]" підлягала обов'язковій охороні з боку держави з метою збереження її в якості єдиного цілісного нерухомого об'єкта культурної спадщини задля уникнення її необґрунтованого роз'єднання і подальшого руйнування. Цього не було зроблено, оскільки до 27.12.1991 р. всупереч імперативним вимогам положень п.п.9, 15, 16, 17 зазначеної Інструкції відповідними державними органами охорони пам'яток не був виготовлений такий найважливіший обліковий документ як Паспорт щойно виявленого об'єкта культурної спадщини "Садиба [INFO]", який був зроблений на замовлення позивача лише у 2007 р. Проте складові частини історичної садиби "[INFO]" вперше були встановлені лише у згаданому Паспорті. Так, у графі 12 - зазначено: "Перелік складових (для комплексу /ансамблю/, визначного місця): Будинок, фонтан, парк". Таким чином, невід'ємними складовими частинами історичної садиби "[INFO]" на момент спору є будинок, парк (багаторічні зелені насадження) та фонтан, які розташовані на історично і функціонально пов'язаної з ними прибудинковій земельній ділянці площею 4066,6 (чотири тисячі шістдесят шість і шість десятих) кв.м. При цьому відповідно до положень абз.4 ч.1 ст. 6 зазначеного Закону УРСР, ч.4 подп.3.1. п.3 згаданої Інструкції твори садово-паркового мистецтва входили до складу пам'яток містобудування та архітектури. Отже, зазначений парк (багаторічні зелені насадження) слід оцінювати як твори садово-паркового мистецтва, що підлягають охороні з боку держави у складі історичної садиби "[INFO]". Згідно до положень ст.53 ЗК України в редакції на 08.02.2006 р., що діяла на момент виникнення права власності позивача на нерухомий об'єкт культурної спадщини, земельні ділянки історичної садиби були віднесені до категорії земель історико-культурного призначення. Отже земельна ділянка, що є частиною садиби "[INFO]", відноситься до категорії земель історико-культурного призначення, яка підлягає охороні згідно до положень ч.2 ст.54 ЗК України, а також ч.3 ст.7 "Про природно-заповідний фонд України". Враховуючи всі матеріали справи в їх сукупності суд приходить до висновку, що на підставі положень ст.27 Конституції (Основного Закону) УРСР 1978 р., Закону УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", а також зазначених нормативних актів СРСР взяттю на державний облік і охороні з боку держави в якості єдиного цілісного нерухомого об'єкту культурної спадщини місцевого значення з 27.12.1991 р. підлягала вся історична садиба "[INFO]", включаючи будинок, парк (багаторічні зелені насадження) та фонтан, які розташовані на історично і функціонально пов'язаної з ними прибудинковій земельній ділянці площею 4066,6 (чотири тисячі шістдесят шість і шість десятих) кв.м. Цей юридичний факт являє собою тривале правове становище. Суд зазначає, що з ініціативи та на замовлення [PERSON], крім згаданого Паспорту щойно виявленого об'єкту культурної спадщини (Київ, 2007 р.) Науково-досліднім інститутом пам'яткоохоронних досліджень при Міністерстві культури і туризму України також був виготовлений Проект зони охорони дачі (заміської садиби) [INFO] щойно виявленого об'єкту культурної спадщини (Київ, 2007 р.), що свідчить про наявність послідовних зусиль позивача, які робилися для охорони даних об'єктів культурної спадщини. Таким чином, на момент розгляду даної справи історична садиба "[INFO]" в якості єдиного цілісного нерухомого об'єкту культурної спадщини підлягає охороні, а конституційні культурні права позивача захисту з боку держави на підставі положень ч.ч.4, 5 ст.54 Конституції України, п.а) ч.1 ст.15 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, ст.ст.1-4 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985 р. та ст.ст.1-5, 7-10 Рамкової Конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства від 27.10.2005 р., а також Закону України "Про охорону культурної спадщини". В ухвалі Апеляційного суду Одеської області від 25.06.2014 р. по спору між тими ж сторонами встановлено: "Зазначена пам'ятка архітектури є житловим будинком з моменту спорудження, тобто з 1898 року, оскільки згідно до положень ст.ст. 7, 8 ЖК України рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради про переведення цього жилого будинку у нежилий не приймалося, і зазначена частина історичної садиби "Гершенкопа - Санца", розташована на земельній ділянці загальною площею 4066,6 кв.м., яка згідно до положень ст. 381 ЦК України входить до складу садиби, та згідно положень ст. 53 ЗК України належить до земель історико-культурного призначення, що підтверджується численними письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Що стосується надбудови мансарди, то колегія суддів вважає, що вона була здійснена правомірно з метою благоустрою та збагачення (поліпшення) зведеного в 1898 році житлового будинку з урахуванням потреб сучасного життя, що відповідає вимогам ст. 47 Конституції України, ст. 11 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи, згідно до положень якої кожна сторона зобов'язується сприяти використанню об'єктів архітектурної спадщини, що охороняються, із врахуванням потреб сучасного життя, а також пристосування, коли це можливо, старовинних будівель для нового використання, а також ст.ст. 1, 100 ЖК України. При цьому слід зазначити, що [PERSON] не здійснював пристосування пам'ятки культурної спадщини для іншого використання ніж житло, оскільки ця пам'ятка у 1898 року була побудована безпосередньо в якості жилого будинку. Але добудова мансарди, на думку апеляційного суду, без сумніву сприяла благоустрою жилого будинку із врахуванням потреб сучасного життя. Благоустрій жилого будинку із врахуванням потреб сучасного життя відповідає вимогам утвердження і забезпечення конституційного права на житло, передбаченого положеннями ст. 47 Конституції України… Наведені заявником юридичні факти являють собою тривалі правові становища...". Згідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначалося вище будівля, яка належить позивачу на праві приватної власності, була взята під охорону як пам'ятка містобудування та архітектури місцевого значення "в складі комплексу дач". При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.2.4. розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року: "Дачний будинок - це житловий будинок для використання протягом року з метою позаміського відпочинку". Згідно з матеріалами цивільної справи Приморського районного суду м. Одеси № 2-2628/11 встановлено, що корпус № 7, а раніше корпус № 14 "Б" використовувався як спальне приміщення, тобто житлове. Вказівка в матеріалах справи на те, що вказана будівля використовувалася санаторієм в якості спального (жилого) приміщення, дає суду підставу відповідно до положень ст.ст.4, 6 ЖК УРСР віднести цю будівлю до житлового фонду. Згідно з положеннями ст. ст. 7, 8 ЖК УРСР, переведення жилих будинків і жилих приміщень в нежилі здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету обласної Ради народних депутатів. Представлені в справі письмові докази, а саме: листи Одеської обласної ради № К-157 від 18.12.2013 р., Державного архіву Одеської області за № М-62 від 17.01.2014 р., Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації за № 01-13/3458 від 17.12.2013 р., Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Одеської міської ради № 204-06/59 від 21.01.2014 р. - свідчать про відсутність рішення виконкому Одеської обласної ради народних депутатів про переведення спального корпусу № 7 Державного заклада "Спеціалізований (спеціальний) клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" з жилого приміщення в нежиле. Таким чином, на державний облік і під охорону як пам'ятки культурної спадщини приміщення корпусу № 7 у складі комплексу дач бралося рішенням виконкому Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27.12.1991 року у статусі об'єкту житлового фонду. Згідно з положеннями ч.1 ст.381 ЦК України, яка перебуває у складі глави 28 ЦК України "Право власності на житло", садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Відповідно до положень ст.ст.186, 381 ЦК України житловий будинок є головною річчю в садибі. Враховуючи всі матеріали справи в їх сукупності суд приходить до висновку, що пам'ятка культурної спадщини, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності з 17.11.2006 р., є житловим будинком безперервно з моменту спорудження, тобто з 1898 р. Цей юридичний факт являє собою тривале правове становище. Відповідно основні права позивача по даній справі підлягають захисту також і на підставі положень ст.ст.3, 47 Конституції України в якості права на житло. У зв'язку з викладеним звертає на себе увагу використання в ряді правовстановлюючих документах, зокрема, в охоронному договорі на пам'ятку культурної спадщини № 13-12/Н-1 від 13.12.2006 р., по відношенню до зазначеної пам'ятки культурної спадщини поняття "аптека". Відповідно до положень ст. ст. 3, 16 Основ законодавства України про охорону здоров'я (в редакції на 03.03.2006 р.), "аптека" відноситься до категорії закладів охорони здоров'я, що підлягають акредитації у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, здійснюють свою діяльність на підставі статуту, керівник якого при цьому може бути лише особа, яка відповідає необхідним кваліфікаційним вимогам. Конкретне визначення "аптеки" як закладу охорони здоров'я було дано в пункті 3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, затверджених Наказом Державної інспекції з контролю якості лікарських засобів Міністерства охорони здоров'я України № 340 від 21.09.2010 р., а також в подальшому аналогічному акті, затвердженому Наказом Міністерства охорони здоров'я № 723 від 31.10.2011 р. Відповідно до цих актів, під аптекою слід розуміти "заклад охорони здоров'я, основним завданням якого є забезпечення населення, закладів охорони здоров'я, підприємств, установ та організацій лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі". Згідно з положеннями ст. 17 Основ законодавства України про охорону здоров'я, здійснення господарської діяльності у галузі охорони здоров'я, яка підлягає ліцензуванню, здійснюється на підставі ліцензії. На підставі положень ст. ст.10, 19 Закону України "Про лікарські засоби", а також п.9) ч.1 ст.9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", для виготовлення та торгівлі лікарськими засобами необхідна ліцензія, яка на момент придбання зазначеного будинку на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1698 від 14.11.2000 р. "Про затвердження переліку органів ліцензування" підлягала видачі Державною службою лікарських засобів і виробів медичного призначення. Таким чином, "аптека" не є видом будівлі, а згідно до положень ст. ст. 16, 17 Основ законодавства України про охорону здоров'я, ст. ст. 14, 43, 55, 57, 58, 62, 63 Господарського кодексу України є видом підприємства роздрібної торгівлі, що підлягає особливій акредитації, а також державної реєстрації, здійснюючим свою діяльність на підставі статуту, яка підлягає ліцензуванню та керівником якого може бути фахівець, що відповідає необхідним кваліфікаційним вимогам. Тому оцінюючи представлені у справі матеріали в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] аптеку, на підставі ч.4 ст.191 ЦК України, у якості різновиду підприємства не купував, його особливу акредитацію та державну реєстрацію не здійснював, його керівника, відповідального необхідним кваліфікаційним вимогам на роботу не наймав, ліцензію на продаж ліків не отримував і, відповідно, вказану будівлю використовувати як аптеку не мав наміру. Суд також звертає увагу на те, що в згаданому рішенні виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27.12.1991 р. поняття "аптека № 176" по відношенню до даної пам'ятки культурної спадщини не вживалося. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про те, що використання поняття "аптека № 176" в правовстановлюючих документах, зокрема, в охоронному договорі на пам'ятку культурної спадщини № 13-12/Н-1 від 13.12.2006 р., по відношенню до пам'ятки культурної спадщини, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка є об'єктом права приватної власності [PERSON], суперечить чинному законодавству України. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно до положень статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. На підставі положень статті 8 Конституції України в державі визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ч.2 ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Згідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі положень ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. На підставі викладеного,

Outcome: approved