Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

19.05.2014 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Фарт», треті особи: Реєстраційна служба Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області та Управління Держземагентства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору оренди землі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 жовтня 2009 року між Приватним підприємством «СТД АГРО» та [PERSON] було укладеного договір оренди землі щодо земельної ділянки загальною площею 5,8973 га кадастровий номер 1221087500:01:026:0354, яка належить останній на підставі права власності та розташована на території Новомиколаївської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Відповідно до п. 3 вказаного договору, його укладено на десять років, починаючи з дати його реєстрації - 15 квітня 2010 року. В серпні 2014 року позивачу стало відомо, що 18 жовтня 2013 року спадкоємець [PERSON] - [PERSON] уклала стосовно вказаної вище земельної ділянки договір оренди землі з іншою особою - Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Фарт». Цей договір було також зареєстровано у встановленому законом порядку. Ця обставина порушує права позивача, оскільки, укладаючи договір оренди землі з відповідачем-1, він розраховував на використання її земельної ділянки до 2020 року, та вважає, що укладений між відповідачами договір оренди земельної ділянки є недійсним. Відповідач-1 не попередила відповідача-2 про наявність між нею та позивачем укладеного та зареєстрованого договору оренди землі. Ця обставина має істотне значення, оскільки виключає можливість укладання спірного договору оренди землі, на підставі чого просить залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, на боці відповідачів - Реєстраційну службу Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області та Управління Держземагентства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області; винести рішення, яким визнати недійсним укладений 18 жовтня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Фарт» договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,8973 га кадастровий номер 1221087500:01:026:0354, яка розташована на території Новомиколаївської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області; судові витрати покласти на відповідачів. В судове засідання представник позивача зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Надалі надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутністю (а.с.82). Представник відповідача -1 [PERSON] в судове засідання зявився, позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Суду пояснив, що відповідачка є спадкоємцем гр.. [PERSON], після прийняття спадщини вона уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Агро-Фарт», який надалі був зареєстрований Реєстраційною службою Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області без будь-яких перешкод. Зазначав, що при укладанні договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Агро-Фарт» з боку відповідачки не було, а ні введення сторони договору в оману, а ні помилки, також відповідачка не вважає, що її ввели в оману щодо обставин правочину. Представник відповідача -2 ТОВ «Агро-Фарт», в судове засідання зявився, позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Надав письмові заперечення в яких зазначав, що відповідачка-1 є спадкоємцем гр.. [PERSON], після прийняття спадщини вона уклала договір оренди земельної ділянки. Право оренди земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 52-53). Представник в судовому засіданні вказував, що ТОВ «Агро-Фарт» не вважає, що уклало договір оренди земельної ділянки в наслідок введення в оману або помилки щодо обставин договору. Третя особа-1: Реєстраційна служба Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, в судове засідання не зявилася, про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином. Надала суду заяву в якій просила розглянути справу за відсутністю представника управління (а.с. 28; 86) Третя особа-2: Управління Держземагентства у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області, в судове засідання не зявилася, про час, день та місце судового засідання повідомлена належним чином. Надала суду заяву в якій просила розглянути справу за відсутністю представника управління (а.с. 50; 83). Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідачів, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 5,8973 га, що розташована на території Новомиколаївської селищної ради, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №577153 (а.с.16) 15.10.2009 року між [PERSON] (орендодавець) та приватним підприємством «СТД Агро» (орендар) був підписаний договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, який зареєстрований 15 квітня 2010 року в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області №122100004000736. Відповідно до п. 3 Договору оренди, договір укладається строком на десять років, починаючи з дати його реєстрації (а.с. 8-13). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.10.2012р. [PERSON] отримала в спадщину після померлого [PERSON] вищевказану земельну ділянку. Право власності позивача на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.09.2013р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10213901 (а.с.67-68). 18 жовтня 2013 року між [PERSON]А.(орендодавець) та ТОВ «Агро-Фарт» укладений договір оренди вказаної земельної ділянки. Право оренди земельної ділянки зареєстровано 13.11.2013р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №10213901 (а.с. 57-63). В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно зі ст. 2 Закону «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. ст. 16, 18, 19 вказаного Закону договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації й на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про оренду землі" є укладеним із моменту його державної реєстрації. Згідно з Порядком державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року N 2073, і відповідно до Указу Президента України від 17 лютого 2003 року "Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру", який у силу ст. 106 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України, обов'язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок покладено на Державний комітет України по земельних ресурсах. Як убачається із матеріалів справи договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] (орендодавець) та приватним підприємством «СТД Агро» та зареєстрований 15 квітня 2010 року в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області №122100004000736. Отже Договір оренди земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ПП «СТД Агро», набув чинності 15 квітня 2010 року (дата реєстрації договору) та з цього дня у сторін виникли зобовязання за цим договором. Строк дії договору встановлений десять років, тобто до 15 квітня 2020 року. Згідно зі ст.ст. 1218-1219 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Відповідно до ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Доказів дострокового розірвання договору оренди від 15.10.2009р, або визнання його недійсним договору, суду не надано. Таким чином, усі права та обовязки орендодавця за Договором оренди земельної ділянки від 15.10.2009 року, укладеного між [PERSON] (орендодавець) та приватним підприємством «СТД Агро» (орендар) перейшли до спадкоємця - [PERSON]. Одночасно з цим, 18 жовтня 2013 року між [PERSON]А.(орендодавець) та ТОВ «Агро-Фарт» укладений інший договір оренди вказаної земельної ділянки. Зазначений договір оренди містить усі істотні умови та право оренди зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства, тому також є укладеним. В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 18 жовтня 2013 року позивач посилається на положення ст. 229 та ст. 230 ЦК України. Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р., обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р., правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, позивачем у справах про визнання недійсним правочину з підстав передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК України, може бути тільки сторона договору, яка помилялася щодо обставин правочину (оскільки помилка, це неправильне (хибне) внутрішнє сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення) або діяла під впливом оману, та безпосередньо на цю сторону правочину покладений обовязок доведення наявності своєї помилки щодо обставин правочину (ст. 229 ЦК України) або наявність умислу в діях другої сторони правочину, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману (230 ЦК України). Проте позивач не є стороною Договору оренди від 18 жовтня 2013 року, відповідно позбавлений права визнавати зазначений договір недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК України. Одночасно з цим, відповідачі по справі, які є сторонами Договору оренди від 18 жовтня 2013 року, заперечують факт помилки або оману щодо обставин правочину. Крім того, позивачем заявлений позов з двох правових підстав - ст. ст. 229, 230 ЦК України, але ці підстави взаємовиключні та не можуть існувати одночасно щодо одного правочину, виходячи із кваліфікуючих ознак таких правочинів. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими, а обставини на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed