Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») - звернулося до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій просило суд прийняти рішення, яким стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 21 березня 2014 року в розмірі 60622 грн 80 коп. станом на 15 червня 2020 року, а також понесені ним судові витрати на оплату судового збору в сумі 2102 грн 00 коп. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачка [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву № б/н від 21 березня 2014 року. Поставивши свій підпис у заяві, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Анкета-заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", а також "Тарифами", які викладені на офіційному сайті www.privatbank.ua, складають між нею та банком кредитний договір. Умови кредитного договору відповідачка належним чином не виконувала, у зв`язку з чим допустила утворення заборгованості, яка станом на 15 червня 2020 року становить 60622 грн 80 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 22509 грн 29 коп., в т.ч. 0 грн 00 коп. заборгованість за поточним тілом кредиту, 22509 грн 29 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 0 грн 00 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 7865 грн 20 коп. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 30248 грн 31 коп. нарахована пеня; 0 грн. 00 коп. нарахована комісія. Враховуючи наведене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Заходи досудового врегулювання спору позивачем не проводились, оскільки законом не встановлена їх обов`язковість для спірних правовідносин. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 06 листопада 2020 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 04 грудня 2020 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачці протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їй даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також усі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. 04 грудня 2020 року розгляд справи було відкладено до 14 січня 2021 року у зв`язку з відсутністю у суду відомостей про повідомлення відповідачки про розгляд справи. Водночас, станом на 14 січня 2021 року [PERSON] повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем її реєстрації. Крім того, про відкриття провадження та можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками відповідачку було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України. Відтак, відповідачка вважається належним чином повідомленою про розгляд справи. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідачка не скористалася. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачкою відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 21 березня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з умовами якого було відкрито картковий рахунок на ім`я відповідачки. У вказаній заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг, який отримала шляхом самостійного роздрукування із сайту банку, і згодна з його умовами. До кредитного договору банк додав Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] ; Довідку про видані картки; Витяг з «Тарифів» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у редакції, що діяла на момент підписання заяви. З Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , вбачається, що 21.03.2014, 19.05.2015, 31.01.2017 та 13.09.2018 відбувалася зміна кредитного ліміту. Спір виник внаслідок порушення відповідачкою зобов`язань у частині повернення кредитних коштів і наявності/відсутності підстав для стягнення заявленої АТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованості за кредитом. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 15 червня 2020 року становить 60622 грн 80 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 22509 грн 29 коп., в т.ч. 0 грн 00 коп. заборгованість за поточним тілом кредиту, 22509 грн 29 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 0 грн 00 коп. заборгованість за простроченими відсотками; 7865 грн 20 коп. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 30248 грн 31 коп. нарахована пеня; 0 грн. 00 коп. нарахована комісія. Рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», який є правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк». Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, сторонами якого є суб`єкт господарювання та фізична особа. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому чи дійсно, та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому чи прийняті, та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. Відтак, у законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. Водночас, у Анкеті-заяві позичальниці від 21 березня 2014 року, на яку посилається банк у позовній заяві, що підписана позичальницею, базова процентна ставка за кредитним лімітом не встановлена. У наведеній заяві, підписаній сторонами, також відсутні умови договору про розмір комісії за використання ліміту, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, а також Витяг з Тарифів, не містять підпису позичальниці. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких, визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких, визначаються сторонами в самому договорі). У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також пеню. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21 березня 2014 року, посилався на Витяг з «Тарифів» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Разом із тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови кредитування розуміла відповідачка, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначених цих документах, доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, позивач вказує, що в редакції Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що почали діяти з 01 березня 2019 року, пунктом 2.1.1.2.12 передбачено, що сторони дійшли згоди про те, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна»; 84,0% - для картки «Універсальна голд». Суд зауважує, що Анкета-заява позичальника підписана відповідачкою 21 березня 2014 року, водночас, банк посилається на Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку в редакції, що почали діяти з 01 березня 2019 року. Підтвердження ознайомлення та погодження з ними відповідачки у матеріалах справи відсутні. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів від суми неповернутого в строк кредиту відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови кредитування, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів від суми неповернутого в строк кредиту відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеній у постанові у справі № 753/6301/18 (провадження № 61-15657св19) від 15 липня 2020 року. За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] банком дотримано вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Крім того, суд зауважує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Суд також наголошує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. З обставин справи слідує, що відповідачка [PERSON] не оспорювала факт підписання нею 21 березня 2014 року Анкети-заяви, яка, окрім іншого, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Водночас, з боку позичальниці не спростовано факт відсутності заборгованості по тілу кредиту в розмірі 22509 грн 29 коп., про які заявлено банком у позовній заяві, та не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальницею кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також зважаючи на вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання боржниці виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Отже, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та стягнення з [PERSON] на користь банку суми непогашеного тіла кредиту по договору № б/н про надання банківських послуг від 21 березня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позову (37,13%), до перерозподілу належать документально підтверджені судові витрати позивача зі сплати судового збору. Відтак, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 780 грн 47 коп., пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial