Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

У серпні 2017 року приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») звернулися до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 15833,46 грн. В позові вказували, що 30.10.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі філії - Одеського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») та [PERSON] укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної картки № [NUMBER]. В подальшому до зазначеного договору 10.02.2015 року було укладено додатковий договір № 1, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 15000 грн. Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором станом на 16.12.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 15833,46грн. Майнові інтереси АТ «Ощадбанк», пов'язані з матеріальними збитками, завданими внаслідок неповернення або неповного повернення позичальниками кредитів та/або несплатою або частковою несплатою процентів по кредитах на умовах, встановлених кредитними договорами, були застраховані згідно з договором добровільного страхування кредитів №055/22 від 01 серпня 2014 року, укладеним між АТ "Ощадбанк" та ПрАТ «УПСК». Тому, АТ «Ощадбанк» звернувся до ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату страхового відшкодування. ПрАТ «УПСК» визнало факт неповного погашення позичальником грошового зобов'язання страховим випадком та здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 15833грн. Посилаючись на ст.993,1191 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача в порядку регресу суму страхового відшкодування на їх користь. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147 від 03.10.2017 року внесенні зміни до відповідних Кодексів. Згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, із змінами внесеними відповідно до зазначеного Закону, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи, що внесенні зміни до ЦПК України набрали чинності 15 грудня 2017 року, суд вважає розглянути справу за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. (а.с.55,68,72,81,88,95) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. На підставі ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилалась разом з копіями відповідних документів разом з розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення. На адресу суду надійшло поштове повідомлення з відміткою про невручення відповідачу повідомлення, в зв'язку з тим, що відповідач за місцем реєстрації не проживає. (а.с.62,67,80,92,98) Судова повістка надсилалась відповідачу в порядку, передбаченому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, на адресу місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Враховуючи вказані факти, згоду позивача, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). В порядку ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Судом по справі на підставі наданих доказів встановлені наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 30.10.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі філії - Одеського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної картки № [NUMBER]. ( а.с. 9-10, 13,14-15) 10.02.2015 року до вказаного договору було укладено додатковий договір №1 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, згідно якого [PERSON] було відкрито кредитну лінію у сумі 15000грн. (а.с. 11,16,17.). 01.08.2014 року між АТ «Ощадбанк» та ПрАТ «УПСК» укладений договір добровільного страхування кредитів №055/22, відповідно до якого АТ «Державний ощадний банк України» застрахував майнові інтереси, що пов'язані з матеріальними збитками, завданими внаслідок неповернення або неповного повернення позичальниками кредитів та/або несплатою процентів по кредитах (а.с. 21-28, 29). Відповідно до п.2.2 договору добровільного страхування кредитів №055/22 від 01.08.2014 року, страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі, а страховик приймає на себе зобов'язання, у разі настання страхового випадку, передбаченого умовами вказаного договору, виплатити страхувальнику страхове відшкодування на умовах згаданого Договору ( а.с. 22). Також відповідно до п.9.6 Договору до страховика, який виплатив страхове відшкодування за цим договором, в межах суми виплати страхового відшкодування переходить право вимоги, яке страхувальник має до Позичальника, внаслідок невиконання Позичальником своїх зобов"язань за кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору № [NUMBER] від 30.10.2012 року та додаткового договору № 1 від 10.02.2015 року щодо своєчасного повернення позичених коштів зі сплатою процентів за користування кредитом, у [PERSON] виникла заборгованість за вказаними договорами станом на 16.12 2015 року, розмір якої становить 15833,46грн. ( а.с. 31-44). 16.12.2015 року АТ «Ощадбанк» звернувся до ПрАТ «УПСК» з повідомленням про настання страхового випадку у зв'язку з неповерненням Позичальником [PERSON] Страхувальнику - ПрАТ «УПСК" кредиту та процентів за кредитним договором № [NUMBER] від 30.10.2012 року та додатковим договором №1 до нього від 10.02.2015 року в розмірі 15833,46 грн (а.с. 30). 15.02.2016 року ПрАТ «УПСК» складено страховий акт № 055/22/220/15 за завдання збитків страхувальнику внаслідок невиконання (часткового невиконання) позичальником [PERSON] своїх обов'язків з повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та умовах, що передбачені в кредитному договорі № [NUMBER] внаслідок неплатоспроможності позичальника (а.с. 45-46) та ПАТ «Державний ощадний банк України» було відшкодовано страхову суму в розмірі 15833,46грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 16.02.2016 року (а.с. 47). Суд, оцінивши надані суду докази та законність заявлених позовних вимог, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ПрАТ «УПСК» виходячи з наступного. Суд вважає, що у справі, що розглядається, спір виник щодо відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень ст. ст. 993 чи ст.1191 ЦК України. Страхування є окремим видом зобов'язань. За договором страхування, одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України ). Оскільки страхова виплата проведена за договором страхування і перехід до страховика права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, визначений положеннями Цивільного кодексу, які регулюють договірні зобов'язання, застосування до спірних правовідносин при визначенні правомірності заявленої вимоги положень Цивільного кодексу, які регулюють не договірні зобов'язання, зокрема, положень ст. 1191 ЦК України, є невірним. Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України (суброгація) та ст. 27 Закону України «Про страхування». Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала. (правова позиція ВСУ, викладена в постанові від 23.09.2015 року). Зважуючи на викладене, саме положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - ПрАТ «УПСК», виплативши страхове відшкодування Страхувальнику - АТ "Ощадбанк" за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до [PERSON], який уклав кредитний договір з АТ" Ощадбанк" та отримав кредитні кошти. ПрАТ «УПСК» реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до [PERSON], оскільки за договором майнового страхування АТ "Ощадбанк" в силу п.9.6 Договору передало право вимоги, яке банк мав до позичальника [PERSON] за кредитним договором саме Страховику - ПрАТ «УПСК». Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, за таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень лише ст. 993 ЦК України, без застосування ст. 1191 ЦК України, на які посилається заявник, так як дані норми права є конкуруючими та не можуть застосовуватися одночасно. Таким чином, з [PERSON] на користь ПрАТ «УПСК» підлягає стягненню на підставі ст.993 ЦПК України в рахунок відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування в сумі 15833,46 грн., в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 1600,00грн. На підставі ст. 512, 514, 993 ЦК України,ст.27 Закону України «Про страхування»,

Outcome: approved