Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

22.01.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство [PERSON] Група» про визнання недостовірною інформацію, захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивував тим, що 12 січня 2016 року на інтернет медіа-ресурсі «незалежне інформаційно-аналітичне видання «Преступности.Нет» розміщена стаття, складена на основі колективного звернення до редакції медіа-ресурсу лікарів Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 серед яких і відповідач [PERSON], у якого згідно статті брав інтервю журналіст [PERSON]. Зі змісту статті вбачається, що він будучи службовою особою, умисно, зухвало та цинічно зловживає своїм службовим становищем, вчиняє викрадення чужого майна і незаконно збагачується за рахунок людей, які знаходяться в уразливому стані і потребують медичної психіатричної допомоги і лікування і, одночасно повністю нехтує загальновизнаними правилами поведінки в суспільстві та трудовому колективі, вчинюючи антиморальні вчинки для досягнення своїх особистих корисливих і антигромадських цілей. Із зазначеною у статті інформацією не згоден, вважає її недостовірною, викладеною не правдиво, яка містить неповні та перекручені відомості і дійсності не відповідає. Крім того, вказані у статті відомості порочать його честь, гідність та ділову репутацію, містять інформацію щодо конкретних фактів його поведінки та конкретних фактів його життя, стосуються сфери його професійної та наукової діяльності, містять негативну оцінку його поведінки та конкретні неправдиві її обставини. Просив суд визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену відповідачем [PERSON] та розміщену на інтернет медіа-ресурсі «Преступности.Нет» 12 січня 2016 року, а також зобовязати редакцію інтернет медіа-ресурсу «Преступности.Нет» спростувати інформацію, зазначену у статті та стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду в сумі 50000грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти задоволення позову заперечували, надали заперечення на позов, в яких пояснили, що інформація, яка викладена в інтервю відповідача [PERSON], є загальновідомою, так як вже оприлюднювалась, та такі відомості не можуть підлягати спростуванню та доведенню їх правдивості. Поширення інформації, якщо й відбулось, то з вини незалежного інформаційно-аналітичного видання «Преступности.Нет», а тому належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту. Крім того, позивачем не надано достеменних доказів факту поширення інформації відповідачем [PERSON], а також те, що внаслідок цього було порушено його права, як головного лікаря та, не зазначив, яким чином викладені факти негативно вплинули на виконання ним трудових обовязків та на повагу до особистості з боку робочого колективу. Заявлені позивачем вимоги щодо стягнення моральної шкоди не відповідають приписам Постанови №1 Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Просили в задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON] та представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство [PERSON] Група» до судового засідання зявились, позовні вимоги не визнали, проти задоволення позову заперечували, просили в задоволенні позову відмовити. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 січня 2016 року о 14.00 годині на інтернет медіа-ресурсі «незалежне інформаційно-аналітичне видання «Преступности.Нет» була розміщена стаття за підписом «[PERSON], специально для «Преступности.НЕТ» під назвою «Николаевская обласная психбольница: почему конфликтуют медперсонал и главврач». На час публікації вказаної статті позивач по справі [PERSON] працював головним лікарєм Миколаївської обласної психіатричної лікарні. З пояснень в судовому засіданні позивача, відповідача [PERSON], багатьох свідків убачається, що задовго до публікації статті в Миколаївській обласній психіатричній лікарні склалася конфліктна ситуація між головним лікарем [PERSON] та частиною колективу лікарні, у зв'язку з чим 161 працівник зверталися з колективними зверненнями та скаргами у різні державні установи та організації на дії головного лікаря, в результаті чого проводилися численні перевірки роботи головного лікаря. Як наслідок таких звернень, на інтернет медіа-ресурсі «незалежне інформаційно-аналітичне видання «Преступности.Нет» була розміщена вказана стаття. Як вказується в статті, до редакції надійшов лист від ініціативної групи лікарів обласної психіатричної лікарні, де вони скаржаться на головного лікаря. В статті подаються відтворення висловлювань працівників лікарні з їх листа та коментар завідуючого поліклінічним відділенням лікарні [PERSON] стосовно викладених у зверненні обставин. Позивач вважає, що інформація, викладена у вказаній статті, є недостовірною. Так, дійсно, відповідно до положень ст. 32 Конституції України «...кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.» Згідно ст 34. Конституції України «кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя». Відповідно до положень ст. 23 Цивільного кодексу України «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав ...» Згідно ст. 277 ЦК України «... вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною...Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена». Відповідно до положень ст.47 Закону України «Про інформацію» «...відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, як: ...надання інформації, що не відповідає дійсності; ...поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи; ...» Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації» «…журналіст зобовязаний «...подавати для публікації обєктивну і достовірну інформацію;…». Згідно ст. 37 вказаного Закону «громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобовязана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. …». Згідно ст. 42 вказаного Закону «редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: 1) ці відомості одержано від інформаційних агентств або від засновника (співзасновників); 2) вони містяться у відповіді на інформаційний запит щодо доступу до офіційних документів і запит щодо надання письмової або усної інформації, наданої відповідно до вимог Закону України «Про інформацію»; 3) вони є дослівним відтворенням офіційних виступів посадових осіб державних органів, організацій і обєднань громадян; 4) вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього; 5) в них розголошується таємниця, яка спеціально охороняється законом, проте ці відомості не було отримано журналістом незаконним шляхом». Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди, крім національного законодавства, також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права» (п.2). Згідно п. 19 вказаної Постанови Пленуму «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію"оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду». Зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, свобода висловлення поглядів має розглядатися як невідємна гарантія функціонування демократії, «суттєве підґрунтя демократичного суспільства, основна умова його прогресу та розвитку кожної особистості». Преса відіграє суттєву роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації та прав інших осіб, тим не менш, її обовязком є передавати у спосіб, сумісний із її обовязками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань загального інтересу (див. De Haes and Gijsels v. Belgium, рішення від 24 лютого 1997 р.). На пресу не лише покладено обовязок поширювати таку інформацію та ідеї: суспільство також має право отримувати їх. Якби було інакше, преса була б неспроможна відігравати свою важливу роль «вартового суспільства» (див. Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, рішення від 25 червня 1992 р.). Європейський Суд нагадує, що, відповідно до § 2 ст. 10 Конвенції, сфера для обмеження політичних висловлювань чи дебатів щодо питань, які становлять загальний інтерес, є дуже малою (див. Sьrek v. Turkey). Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані (див. Oberschlick v. Austria (№ 1), рішення від 23травня 1991 р.). Журналістська свобода передбачає, також, використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних (див. рішення у справі Prager and Oberschlick v. Austria (no. 1), від 26 квітня 1995). При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. [PERSON] є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (див. рішення у справі Handyside v. the United Kingdom, від 7 грудня 1976 р.). На засоби масової інформації покладено обовязок правдиво й безпристрасно повідомляти громадськості будь-яку інформацію, що має суспільний інтерес. В іншому разі, на думку Європейського суду з прав людини, ЗМІ не зможуть виконувати функцію «сторожового пса інтересів суспільства». У своїй практиці Європейський Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст. 10 Конвенції (див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя ( рішення De Haes Gijsels v. Belgium, § 47). Як вбачається, у вказаній статті відтворюються викладені у зверненні висловлювання лікарів Миколаївської обласної психіатричної лікарні, а також подається коментар завідуючого поліклінічним відділенням лікарні [PERSON] стосовно викладених у зверненні обставин. Крім того, в статті відсутні висловлювання самого журналіста. Так, у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» Європейський суд повторив установлений раніше принцип свободи слова та захисту журналістів, зазначивши, що «повідомлення новин, засноване на інтервю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один із найважливіших засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства». В таких справах слід розрізняти ситуації, в яких дані висловлювання належали журналісту чи були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб суттєво заважатиме пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатися, якщо для іншого немає винятково вагомих причин» (рішення у справах «Педерсен і Баадсгаард проти Данії», «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії», «Джерсільд проти Данії»). За такого, журналіст [PERSON] та товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство [PERSON] Група» не повинні нести відповідальності за публікацію відомостей відносно позивача. Також судом було встановлено, що раніше як лікарі, так і інші працівники психіатричної лікарні неодноразово зверталися до відповідних державних установ зі скаргами на діяльність головного лікаря [PERSON] І у вказаній статті подається коментар завідуючого поліклінічним відділенням психіатричної лікарні [PERSON] стосовно викладених у зверненнях працівників лікарні обставин відносно роботи головного лікаря [PERSON] Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи №1 від 27.02.2009 відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Крім того, згідно усталеної практики Європейського Суду, можна обґрунтовано стверджувати, що коментар [PERSON] не виходив за межі прийнятної критики, особливо, оскільки ці межі за певних обставин можуть бути ширшими стосовно державних службовців, порівняно з приватними особами (див. рішення у справі «Лешнік проти Словаччини» (Lesnik v. Slovakia), та рішення від 20 квітня 2006 року в справі «Райчінов проти Болгарії» (Raichinov v. Bulgaria). Крім того, хоча у коментарі містилися серйозні твердження про факти корупції та інших зловживань посадовим становищем, відповідальність за які могла бути покладена на головного лікаря, у ньому також були твердження, які аргументовано можна назвати оціночними судженнями згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 та частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію". Європейський Суд зазначає, що підхід практики за Конвенцією такий, що «критична оцінка фактів... не може слугувати підставою для задоволення позовів щодо моральної шкоди» ( рішення у справі Marasli v. Turkey від 9 листопада 2004 р.). Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Таким чином, не може вважатися такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача [PERSON], і вважатися недостовірною інформація, викладена у зазначеній вище статті. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації, є безпідставними, оскільки позивач не довів завдання йому моральної шкоди. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed