Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтв про право власності на житловий будинок від 17.12.2007 р. виданих виконкомом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області, [PERSON] та [PERSON] є власниками 5/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS]. 1/6 частина зазначеного будинку належить відповідачам у рівних частках на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2012р. виданого Біляївською державною нотаріальною конторою після померлого батька відповідачів [PERSON], який помер [INFO]. Покійний [PERSON] був власником 1/6 частики зазначеного будинку на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02.03.2009 р. Відповідно до вказаного рішення, судом встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] р. та визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на 1/6 частину зазначеного вище житлового будинку. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26.02.2013 р., рішення Біляївського районного суду від 02.03.2009 р. було скасовано, а у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, відмовлено. Таким чином свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.07.2012 р. виданого відповідачам після смерті їх батька [PERSON], який помер [INFO]., повинно бути визнано недійсним. Позивачі зазначають, що [PERSON] був їх дідом, якому належала 1/6 частина зазначеного житлового будинку, на підставі рішення Біляївського районного суду від 18.09.1996 р. За ним було визнано право власності на зазначену частку житлового будинку з надвірними спорудами в порядку обов'язкової частки у спадщині, відповідно до ст. 533 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) після смерті батька позивачів [PERSON], померлого [INFO] р. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26.02.2013 р., встановлено, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] р. спадкоємцями його майна були: його сини [PERSON], [PERSON], неповнолітні онуки [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Позивачі зазначають, що відповідач [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON], так як він не виконав жодних дій передбачених ст.ст. 548,549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), що також було встановлено рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26.02.2013р. Позивачі вважають, що вони є спадкоємцями першої черги за законом і вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO] р., так як на час його смерті і до теперішнього часу вони проживають у спірному будинку. Позивачі просили суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 липня 2012 року зареєстрованого в реєстрі за №2-1392, спадкова справа №592/2011, виданого Біляївською державною нотаріальною конторою на ім'я [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, що складається з 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] та складається з одного житлового будинку зазначеного на плані л.„А", загальною площею 68,20 кв.м., житловою 39,50 кв.м., та надвірних споруд літери: „Б" - сараю, „В" - гаражу, „Г" - комори, „Д" - літньої кухні, І- цистерни, 1-2 огорожі, розташовані на земельній ділянці площею 0,40 га, що належить Великодальницькій сільській раді Біляївського району Одеської області; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS], зареєстрованого за [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], по 1/12 частки за кожним; визнати за [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у рівних частках, право власності на спадщину у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] р., яка складається з 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] та складається з одного житлового будинку зазначеного на плані під л. „А", загальною площею 68.20 кв.м., житловою площею 39,50 кв.м. та надвірних споруд літери: „Б" - сараю, „В" - гаражу, „Г" - комори, „Д" - літньої кухні, І- цистерни, 1-2 - огорожі, розташовані на земельній ділянці площею 0,40 га, що Великодальницькій сільській раді Біляївського району Одеської області. Представник позивачів та позивачі у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], позовні вимоги визнав частково, та пояснив, що позовні вимоги в частині визнання право власності за позивачами в рівних частках на спадкове майно, а саме 1/6 частини спірного будинку, не підлягають задоволенню, так як позивачами не доведений факт їх постійного проживання з [PERSON] на момент його смерті. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, але надали заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 90,120). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 16), після смерті якого залишилась спадщина у вигляді 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS]. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області було визнано право власності за [PERSON] на 1/6 частину спадкового майна, а саме житловий будинок [ADDRESS] та зазначене рішення суду було скасовано рішення Апеляційного суду Одеської області від 26.02.2013 року (а.с.75-78). 06.07.2012 року державними нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області було видане свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON], спадкова справа №592/2011, зареєстровано в реєстрі за № 2-1392, де зазначено, що спадкодавцю [PERSON] належала 1/6 частина житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 02.03.2009 року (справа №2-573/2009) (а.с. 67). На підставі зазначено свідоцтва відповідачами було зареєстровано право власності на нерухоме майно 1/6 частину зазначено будинку (а.с. 68-70). Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З таких підстав зазначене свідоцтво є недійсним, а державна реєстрація підлягає скасуванню. При вирішенні позовної вимоги про визнання за позивачами права власності в рівних частках на 1/6 частину спадкового майна, а саме будинку [ADDRESS] суд, враховував слідуючи обставини. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року. Пленум ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» зазначив, що у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців по закону. Згідно із положеннями ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У судовому засіданні були допитані свідки, які були заявлені як позивачами та їх представником так і представником відповідача. Але суд не приймає до уваги пояснення свідків у судовому засіданні, з тих причин, що заявлені свідки плутались в поясненнях, не могли чітко пояснити чи проживали малолітні на той час [PERSON] та [PERSON] з покійним дідусем [PERSON] Надані суду акти від 28.02.2014 року та 12.03.2014 року, завірені депутатом сільської ради Макаренко А.М. суперечать один одному (а.с. 148,155). Надалі акт від 12.03.2014 року спростовується письмовими поясненнями депутата Макаренко А.М. з зазначенням того, що в акті від 12.03.2014 року не йдеться про встановлення факту постійного проживання, а лише про можливість доступу до будинку певних осіб після смерті спадкодавця (а.с. 186). Довідки надані представником позивача у судовому засіданні (а.с. 152,153,154,157,158) жодним чином не підтверджують факт проживання позивачів на момент смерті з дідусем [PERSON], а лише вказують, що позивачі були зареєстровані у зазначеному будинку. У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що у травні 1997 році закінчив 7 класів у Великодальницькій школі та переїхав з бабусею та сестрою на інше місце мешкання. Також зазначив, що дідусь [PERSON] помер зимою 1997 року, а мати його [PERSON] проживала за адресою [ADDRESS] на час смерті дідуся. Позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживала за зазначеною адресою та доглядала за дідусем [PERSON], але у 1997 році вийшла заміж, народила дитину та виїхала за місцем проживання свого чоловіка. Але постійно не проживала з чоловіком, періодично приїздила до дідуся. Згідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] одружились 11 червня 1997 року (а.с.11) Далі [PERSON] змінювала прізвище, яке наданий час є [PERSON] (а.с. 10-13). В матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази фактичного прийняття [PERSON] та [PERSON] спадщини після смерті в 1997 р. свого дідуся [PERSON] Наявні у справі докази, в тому числі і факт реєстрації позивачів у будинку [ADDRESS] не є підтвердженням факту фактичного прийняття ними спадщини, яка відкрилась після смерті їх дідуся. У п. 65 Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 р. передбачено: „Відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК України прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, само по собі зберігання відсутньою особою прописки у спадковій частині будинку не є такими діями." Позивачі у судовому засіданні пояснили, що після смерті дідуся [PERSON], вони вимушені були виїхати з зазначеного будинку так як їх дядько [PERSON] погрожував їм, та вони змушені були поїхати. З огляду на вище викладене суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial