Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 серпня 2017 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " Єврокар Україна " про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. 1. Стислий виклад позиції позивача: Між [PERSON] 07 серпня 2017 року був укладений договір фінансового лізингу № 3334 з Товариства з обмеженою відповідальністю " Єврокар Україна " , в особі представника Гавенко О. В., яка діяла на підставі довіреності № 91 від 30 червня 2017 року. За даним Договором Лізингодавець ( Відповідач ) відповідно до п. 1. 3. Договору бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність ( отримати право власності на предмет лізингу ) та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу ( Позивачу ) на строк та на умовах, передбачених цим Договором. У той же день - 07 серпня 2017 року об 10 год. 52 хв. позивачем було перераховано через ПАТ « Райфайзен Банк Аваль » авансовий внесок у розмірі 50 000 гривень 00 копійок ( п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок ), а також комісія за переказ коштів без відкриття рахунку у сумі 600 гривень ( шістсот гривень 00 копійок ) по Договору Фінансового лізингу № 3334 від 07 серпня 2017 року. Зробивши зазначений платіж у сумі 50 000 гривень 00 копійок позивачу на підпис був наданий Гавенко О. В. Договір, по придбанню у лізинг автомобілю « LadaLargus », 2014 року випуску, вартістю 118 000 гривень ( сто вісімнадцять тисяч гривень 00 копійок ) ( ст. 1 п. 1. 1 Договору ). У зв"язку з зазначеним просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « Єврокар Україна » ( код ЄДРПОУ 40481805 ) на його користь суму авансового внеску у розмір 50 000 гривень 00 копійок ( п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок ), суму інфляційних витрат у розмірі 53 гривні 43 копійок ( п'ятдесят три гривні 43 копійок ), комісії за переказ коштів без відкриття рахунку у сумі 600 гривень ( шістсот гривень 00 копійок ) * 2 що становить 101 306 гривень 86 копійок. 2. Заяви ( клопотання ) учасників справи. Разом з позовною заявою позивачем [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю " Єврокар Україна " ідентифікаційний код юридичної особи : 40481805, місце знаходження юридичної особи : 02099, м. Київ, вулиця Бориспільська, будинок № 9, корпус № 57, офіс № 57 / 1 , що знаходяться на рахунку № [NUMBER] відкритому у АТ " Райфайзен Банк Аваль " МФО 350805 в межах заявлених позовних вимог на суму 101 265 гривень 60 копійок. 3. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 31 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні забезпечення позову. 15 лютого 2018 року на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Між [PERSON] 07 серпня 2017 року був укладений договір фінансового лізингу № 3334 з Товариства з обмеженою відповідальністю " Єврокар Україна " , в особі представника Гавенко О. В., яка діяла на підставі довіреності № 91 від 30 червня 2017 року. За даним Договором Лізингодавець ( Відповідач ) відповідно до п. 1. 3. Договору бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність ( отримати право власності на предмет лізингу ) та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу ( Позивачу ) на строк та на умовах, передбачених цим Договором. У той же день - 07 серпня 2017 року об 10 год. 52 хв. позивачем було перераховано через ПАТ « Райфайзен Банк Аваль » авансовий внесок у розмірі 50 000 гривень 00 копійок ( п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок ), а також комісія за переказ коштів без відкриття рахунку у сумі 600 гривень ( шістсот гривень 00 копійок ) по Договору Фінансового лізингу № 3334 від 07 серпня 2017 року. Зробивши зазначений платіж у сумі 50 000 гривень 00 копійок позивачу на підпис був наданий Гавенко О. В. Договір, по придбанню у лізинг автомобілю « LadaLargus », 2014 року випуску, вартістю 118 000 гривень ( сто вісімнадцять тисяч гривень 00 копійок ) ( ст. 1 п. 1. 1 Договору ). За даним Договором ( п. 1. 3 ) Лізингодавець ( Відповідач по справі ) взяв на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу ( транспортний засіб ) у власність ( отримати право власності на предмет лізингу ) та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу ( Позивачу ) на строк та на умовах, передбачених Договором. При цьому, укладений між договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчувався. Підсумовуючи вищевказане можна дійти висновку, що станом на сьогоднішній день укладений між мною та ТОВ «Єврокар Україна» в особі представника Гавенко О.В., договір фінансового лізингу № 3334 є нікчемним в силу ст. 220 Цивільного кодексу України, а тому у суду є всі підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України. 5. Позиція суду Правовідносини, які виникають з договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України « Про фінансовий лізинг » ( далі - Закон № 723 / 97 - ВР ). Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона ( лізингодавець ) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем ( прямий лізинг ), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця ( постачальника ) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов ( непрямий лізинг ), на певний строк і за встановлену плату ( лізингові платежі ). Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону № 723 / 97 - ВР за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця ( постачальника ) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату ( лізингові платежі ). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм ( оренду ), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом ( частина 1 статті 2 Закону № 723 / 97 - ВР ). Як на одну з підстав позовних вимог позивач посилається на положення частини 1 статті 227 ЦК України, згідно яких правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу ( ліцензії ), може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 34 Закону України " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг " здійснення діяльності з надання будь - яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до пункту 3 статті 9 Закону України " Про ліцензування певних видів господарської діяльності " діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Ураховуючи зміст умов спірного договору, суд дійшов висновку, що діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню. Водночас Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг ( крім професійної діяльності на ринку цінних паперів ) були затверджені у встановленому законом порядку лише у грудні 2016 року ( Постанова Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 № 913 ). Оскільки оспорюваний правочин було укладено до затвердження вищевказаних Ліцензійних умов, при цьому відповідач перебував на обліку у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, підстав для визнання договору недійсним як такого, що вчинений без відповідного дозволу ( ліцензії ), суд не вбачає. Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України " Про захист прав споживачів " , суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів ( крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом ), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг ( стаття 1 - 1 ). З огляду на суб'єктний склад сторін оспорюваного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023 - XII поширюється на спірні правовідносини. Відповідно до статті 18 Закону № 1023 - XII продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно із частиною 3 зазначеної статті Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця ( виконавця, виробника ) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем ( виконавцем, виробником ) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця ( виконавця, виробника ); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю ( виконавцю, виробнику ) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця ( виконавця, виробника ) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю ( виконавцю, виробнику ) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю ( виконавцю, виробнику ) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до статті 16 Закону № 723 / 97 - ВР сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З пункту 12. 1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80 % сплаченого авансового внеску. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 5 статті 18 Закону № 1023 - XII, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на встановлену судом несправедливість низки умов договору фінансового лізингу, що є порушенням вимог статті 18 Закону України " Про захист прав споживачів ", та враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялися будь - які дії на виконання зобов'язань за цим договором, суд відповідно до вимог частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому. Викладені обставини узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України у справах № 6 - 330цс - 16 від 08 червня 2016 року та у справі № 6 - 3020цс - 15 від 11 травня 2016 року. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що договір фінансового лізингу від 07 серпня 2017 року № 3334 частково виконаний лише позивачем, з відповідача на її користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів", споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України „ Про захист прав споживачів ", кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк ( сім днів ), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Крім того, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними », на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Тому, доводи позивача, що договір фінансового лізингу укладений відповідачем шляхом введення його в оману представниками відповідача, є безпідставним, а тому з цієї підстави договір фінансового лізингу визнанню недійсним не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог у розмірі 847 ( вісімсот сорок сім) гривень 50 копійок.

Outcome: partial