Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

04.02.2020 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 08.08.2015 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петриківського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 73. Від шлюбу подружжя дітей не мають. В своїй заяві позивач посилається на те, що протягом останнього часу шлюбні відносини з відповідачем поступово погіршились. Вона намагалася всіма силами зберегти сім`ю, але переконалася, що вони з відповідачем є зовсім різними людьми, вони втратили віру в подальше сумісне життя та втратили один до одного відчуття любові. З 01.01.2020 вони з відповідачем проживають окремо та ведуть різне домашнє господарство. Вона самостійно, окремо від відповідача, займається підприємницькою діяльністю. Шлюбні відносини між ними припинилися. Відповідач на даний час мешкає з іншою родиною. На даний час вони відчувають неприязні відчуття одне до одного. Тому позивач просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] 19.02.2020 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі та визначено справу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з відшкодуванням понесених судових витрат. Позивач стверджує, що відновлення сімейних стосунків з відповідачем неможливе. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час слухання справи був повідомлений належним чином. Проте, його представник адвокат Серебрякова Е.С. в судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог, та просив врахувати, що підставою для розірвання шлюбу є втручання в стосунки подружжя рідного сина позивача [PERSON] . Посилаючись на те, що відповідач визнав позовні вимоги, просив не стягувати з нього понесені позивачем судові витрати в повному обсязі. Крім того, 17.02.2020 [PERSON] надав до суду відзив на позов, в якому не заперечуючи проти розірвання шлюбу зазначив, що причиною розірвання шлюбу є різні погляди на сімейне життя та цінності, через що між ними постійно виникали сварки. Вони переконалися, що у них немає спільних інтересів, вони мають зовсім протилежні погляди на сімейне життя. Вони втратили почуття любові та пошани один до одного. На теперішній кожен живе своїм життям і не намагається перейнятися проблемами один одного. Крім того, підставою для розірвання шлюбу слугувало те, що повнолітній син позивача від першого шлюбу постійно втручався в їхнє життя, вчиняв сварки та бійки, постійно лаявся та погрожував йому та його рідним фізичною розправою. При цьому, відповідач на таку протиправну поведінку свого рідного сина [PERSON] ніяк не реагує. Він намагався врятувати сімейні стосунки з позивачем, однак, позитивного результату це не дало. [PERSON] підтвердив що з січня 2020 року вони з позивачем проживають окремо, не ведуть спільне господарство та мають окремий бюджет. Заслухавши учасників судового засідання та вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом були встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 08.08.2015 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петриківського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблений відповідний актовий запис № 73. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини не змінено, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.08.2015. Від шлюбу подружжя дітей не мають. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч. 2, ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них на підставі постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану, відповідно до статей 106 та 107 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що відносини в сім`ї ускладнились, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, шлюб існує лише формально. Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Валліанатос та інші проти Греції" від 07.11.2013 року (Заяви N N 29381/09 та 32684/09) передбачено: "Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є "живим" документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя". Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Фернандес Мартінес проти Іспанії" (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: "Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.". Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечитиме інтересам одного з них. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття "приватного та сімейного життя" ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа "Пек проти Сполученого Королівства" від 28.01.2003 року, заява N 44647/98). Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторін фактично припинені з січня 2020 року та примирення між сторонами до цього часу не відбулося, розірвання шлюбу є дійсною волею сторін, з`ясувавши фактичні відносини між подружжям, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 8 ст. 294 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Оскільки, при реєстрації шлюбу прізвище ніким із подружжя не змінювалось, тому, положення ч. 8 ст. 294 ЦПК України судом не застосовуються. За правилами ст. 141 ЦПК України, належним чином підтверджені, судові витрати понесені позивачем слід покласти на відповідача. Оскільки, визнання відповідачем позовних вимог не вичерпує собою предмету спору та не свідчить про позасудове його врегулювання з можливістю застосування порядку позасудового розірвання шлюбу, суд вважає безпідставною вимогу представника відповідача про часткове стягнення з нього судових витрат понесених позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved