Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить витребувати у [PERSON] на його користь нежитлову будівлю літ. "П/1-1" загальною площею 124,7 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на нежитлову будівлю літ. "П/ 1-1 ", загальною площею 124,7 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] надати йому доступ до нежитлової будівлю літ. "П/1-1" загальною площею 124,7 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передати ключі від неї; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Рензо» ( далі - ТОВ "РЕНЗО") на його користь нежитлову будівлю літ. "П-1" загальною площею 360,6 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності на нежитлову будівлю літ. "П-1" загальною площею 360,6 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати ТОВ "РЕНЗО" надати позивачу доступ до нежитлової будівлі літ. "П-1" загальною площею 360,6 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передати ключі від неї. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником нежитлової будівлі (торгівельного павільйону) літ. "О-1" загальною площею 169,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану будівлю набуто позивачем на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 27.10.2008 року з ТОВ "НОРДЕКС - 1. В подальшому [PERSON] , як власником, здійснено реконструкцію належного йому нерухомого майна в результаті проведених будівельних робіт на підставі договорів підряду та актів приймання - передачі виконаних робіт до них зі складанням технічних висновків та технічних паспортів. Станом на 08.02.2011 року загальна площа належної на праві власності [PERSON] реконструйованої нежитлової будівлі з прибудовою склала 490,1 м.кв., станом на 20.06.2012 року - 671,4 м.кв., а вже станом на 14.08.2014 року - 810,3 м.кв, в результаті чого з`явився громадський будинок "Торгівельний центр" літ. "П-1". Позивач зазначає, що для набуття права власності на вказаний Торговельний центр він звернувся до господарського суду Харківської області з відповідним позовом, який згідно рішення вказаного суду від 16.10.2014 року було задоволено у повному обсязі, однак в подальшому, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року по справі № 922/3889/14 рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2014 року було скасовано. Зазначає, що в процесі розгляду даної господарської справи № 922/3889/14 йому стало відомо, що 31.07.2012 року [PERSON] на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06.07.2012 року по справі № 2033/4995/12 було зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. "П-1", загальною площею 490,1 кв.м. В подальшому рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.09.2014 року, рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06.07.2012 року було скасовано. Також позивач вказує на те, що 12.03.2013 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлових приміщень 7-:-12, загальною площею 249,4 кв.м. в нежитловій будівлі літ. "П-1", що знаходяться по [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] та [PERSON] уклали договір поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстр. № 1245 від 10.07.2014 року. Посилається на те, що спірне нерухоме майно вибуло з власності позивача поза його волею, а подальше відчуження його [PERSON] було здійснено як неуправомоченою особою неправомірно, тобто без отримання повноважень на це від власника [PERSON] та не маючи їх відповідно до закону, звертає увагу суду на скасування рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06.07.2012 року по справі № 2033/4995/12, яке стало підставою для первісної реєстрації право власності на нежитлову будівлю літ. "П-1", загальною площею 490,1 кв.м за [PERSON] , а як слід відсутність будь-яких правових наслідків такого незаконного рішення. В результаті подальшого поділу майна, зміни його конфігурації, введення майна в експлуатацію, присвоєння нових реєстраційних номерів та зміни адреси майна, що незаконно вибуло з володіння [PERSON] та на цей час зареєстровано за [PERSON] як об`єкт нерухомого майна: нежитлова будівля літ. "П/1-1" площею 124,7 м.кв . по [ADDRESS] , та за ТОВ "РЕНЗО" як об`єкт нерухомого майна: нежитлова будівля літ. "П-1" площею 360,6 м.кв. по [ADDRESS] , таке майно підлягає витребуванню на користь його законного власника [PERSON] із застосуванням правового механізму, передбаченого ст.ст. 387, 388 ЦК України. Зазначає, що враховуючи зміну конфігурації та зміну адреси майна, що незаконно вибуло з його володіння, а також наявність заперечень щодо прав на це майно з боку [PERSON] та ТОВ «РЕНЗО», у відповідність до ст.392 ЦК України наявні підстави для визнання за [PERSON] права власності на нежитлову будівлю літ. "П/1-1 загальною площею 124,7 кв.м . по [ADDRESS] . та нежитлову будівлю літ. "П-1" загальною площею 360,6 кв.м . по [ADDRESS] . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.08.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання. 28.09.2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву а.с.6 т.2, де він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не підтвердив факт знаходження спірного майна у його власності до так званого «незаконного вибуття». Також зазначив, що факт законного права приватної власності на спірне майно за відповідачами підтверджується Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 року по справі №645/6029/14-ц. Підставою для визнання права власності у судовому порядку на самочинно збудоване нерухоме майно є ст.376 ЦК України, проте ч.2 ст. 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Власником земельної ділянки, на якій нібито позивачем збудовано самочинну будівлю з 2015 року є [PERSON] Договір є діючим. Право власності не скасовано. Жодного дозволу власником земельної ділянки на самочинне будівництво позивачу не надавалось. Зазначає, що позивачем не надано належного обґрунтування позовних вимог, а також належних доказів обставин в обґрунтування позову. Позивачем була надана відповідь на відзив [PERSON] , а.с.45 т.2. На підставі ухвали Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01.11.2018 року в порядку забезпечення позову накладено заборону відчуження на нежитлову будівлю літ. "П/1-1 загальною площею 124,7 кв.м . по [ADDRESS] , що належить на праві власності відповідачу [PERSON] , та нежитлову будівлю літ. "П-1" загальною площею 360,6 кв.м . по [ADDRESS] , що належить на праві власності відповідачу ТОВ «РЕНЗО», а.с.129 т.2. 01.11.2018 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, а.с.147 т.2. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.11.2018 року витребувано у Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на нежитлову будівлю літ. «П/1-1» за адресою: [ADDRESS] та належним чином завірену копію інвентаризаційної справи на нежитлову будівлю літ. «П-1» за адресою: [ADDRESS] , а.с.134 т.2. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.11.2018 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, а.с.132 т.2. Представник позивача [PERSON] адвокат Котляр А.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позові та відповіді на відзив [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] . [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях, та просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також, заявила клопотання про залишення позову без розгляду, у зв`язку із тим, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду. Зазначила, що відповідно до норм ст.ст. 257, 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимоги про стягнення неустойки, штрафу, пені, встановлено строком в один рік. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Вказує, що постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року у справі №922/3889/14 за позовом ФОП [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлову будівлю (громадський будинок « [INFO] ») літ. «П-1» загальною площею 810,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , було скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 16.10.2014 року у справі №922/3889/14 та прийнято нове, яким відмовлено ФОП [PERSON] у задоволенні позову. Вказала, що з матеріалів справи №922/3889/14 за позовом ФОП [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлову будівлю (громадський будинок « [INFO]») літ. «П-1» загальною площею 810,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , достеменно вбачається, що додані [PERSON] та [PERSON] документи відображають у повній мірі факт існування на час розгляду справи (постанова винесена 08.12.2014 року) у [PERSON] та [PERSON] права власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] (літ.П-1). Також зазначила, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.08.2014 року відкрито провадження у справі №645/6029/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини нежитлових приміщень в нежитловій будівлі літ. «П-1» за адресою: [ADDRESS] , недійсним. На думку Відповідача, вже в 2014 році Позивачу було відомо про реєстрацію права власності на майно, що на його думку належить йому, за іншими особами, у зв`язку з чим, починається дія трирічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності сплинув принаймні в грудні 2017 року, проте позивач звернувся до суду лише 01.06.2018 року не зазначивши поважності причин пропуску строку позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, [PERSON] , надав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі, розгляд справи просить проводити за його відсутності. Відповідачі, [PERSON] , ТОВ «РЕНЗО», та третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день та час справи сповіщалися своєчасно та належним чином, причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.10.2008 pоку між ТОВ «Нордекс-1» та позивачем було укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого останній придбав у товариства нежитлову будівлю - торговельний павільйон літ. «О-1», загальною площею 169,2 кв. м, за адресою: [ADDRESS] , а.с.81 т.1. 06.07.2012 року рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова по справі №2033/4995/12 позов [PERSON] задоволено. Визнано право власності на нежитлову будівлю літ. «П-1», загальною площею 490,1 кв. м, основною площею 432,0 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а.с.106 т .1. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.03.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] останній прийняв у власність 1/2 частини нежитлових приміщень 7-: -12 загальною площею 249,4 кв. м, в нежитловій будівлі літ. «П» -1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У договорі зазначено, що ці нежитлові приміщення належать продавцю на праві власності згідно з рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 06.07. 2012 року у справі №2033/4995/12, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 31 липня 2012 року, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.03.2013 року. 11.09.2014 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № 143142540495 щодо реконструкції нежитлового приміщення № 12 в літ . «П-1» по [ADDRESS] , під окрему нежитлову будівлю (замовник [PERSON] ), загальною площею 124,7 кв. м, а.с.115 т.1. 19.09.2014 року на підставі заяви [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності від 15.09.2014 року, свідоцтва про право власності 27025723, державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області прийнято рішення про реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлову будівлю літ «П-1» за адресою: [ADDRESS] . 11.09.2014 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № 143142540499 щодо реконструкції нежитлових приміщень №№1-6,7-11,12а,12б,12в,12г,12д в літ. «П-1 » по [ADDRESS] , під окрему нежитлову будівлю (замовник [PERSON] ), загальною площею 360,6 кв. м, а.с.109 т.1. 19.09.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області прийнято рішення про реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлову будівлю літ «П-1» за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 464 від 06.07.2016 року змінено адреси: нежитлової будівлі літ. "П-1" [ADDRESS] на адресу: [ADDRESS] ; нежитлової будівлі літ. "П/1-1" по [ADDRESS] на адресу: [ADDRESS] , а.с .159 т.1 . 14.12.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстр. № 2874, право власності на нежитлову будівлю літ. "П-1" загальною площею 360,6 кв.м. по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] , а.с.164 т.1. 14.12.2016 року [PERSON] передала нежитлову будівлю літ. "П-1" загальною площею 360,6 кв.м. по [ADDRESS] у якості внеску до статутного капіталу Товариству з обмеженою відповідальністю "РЕНЗО", а.с.161 т.1. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом. З даної норми вбачається, що позивачем за віндикаційним позовом може бути саме власник майна. Ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Предметом позову є витребування у [PERSON] на користь [PERSON] та визнання за ним права власності на нежитлову будівлю літ. «П/1-1» загальною площею 124,7 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; витребування у ТОВ «РЕНЗО» на користь [PERSON] та визнання за ними права власності на нежитлову будівлю літ. «П-1» загальною площею 360,6 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як на підставу правомірності набуття права власності на спірні нежитлові приміщення позивач [PERSON] позивач зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу він отримав право власності на нежитлове приміщення літ. «О-1» загальною площею 169,2 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Поряд з цим посилається на технічні паспорти на громадський будинок «Торгівельний центр» в літ. «П-1», вказуючи, що за рахунок власних матеріальних зусиль, шляхом проведення реконструкції власного нежитлового приміщення літ. «О-1» та об`єднання його з нежитловими приміщеннями, що належали [PERSON] . літ. « Л-1» збільшив площу нежитлових приміщень , якими неправомірно заволоділи відповідачі [PERSON] та [PERSON] , яка в свою чергу здійснила їхнє відчуження [PERSON] , а та внесла як внесок в ТОВ «РЕНЗО». Належні на праві власності нежитлові приміщення відповідачі неправомірно штучно перейменували іншими літерами та набули їм нові поштові адреси. В той же час суд зазначає, що відповідно до інформаційної довідці, позивач є власником нежитлової будівлі (торгівельного павільйону) літ. «О-1» загальною площею 169,2 кв.м. Отже, зазначена інформаційна довідка не підтверджує факт наявності у позивача права власності на нерухоме майно, яке є предметом судового розгляду. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права власності, яке мало виникнути у позивача у минулому, на нежитлову будівлю літ. «П/1-1» загальною площею 124,7 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; нежитлову будівлю літ. «П-1» загальною площею 360,6 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні будь - які документальні докази на підтвердження наявності у позивача права власності на нежитлову будівлю площею 485,3 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ). Згідно ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, «набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва» передбачає, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття об`єкту до експлуатації і після його державної реєстрації (Постанова ВГСУ від 15.03.2017 року №909/935/15). Глава 29 ЦК України передбачає цивільно - правові способи захисту права власності. Норми ст.ст.387,388 ЦК України надають право лише власнику такого майна витребувати його з чужого незаконного володіння або у добросовісного набувача. Позивач не підтвердив, що майно, право власності на яке просить визнати [PERSON] , вибуло саме з його володіння. Також суд наголошує, що підставою для визнання права власності у судовому порядку на самочинно збудоване нерухоме майно є ст.376 ЦК України. Даною статтею передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Харківським апеляційним господарським судом 08.12.2014 року у справі №922/3889/14 за позовом ФОП [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення літ «П-1»,розташоване за адресою: [ADDRESS] , у визнанні права власності на самочинне будівництво позивачу було відмовлено, а.с.92 т.1. З матеріалів справи вбачається, що позивач, маючи на меті отримати рішення суду про визнання за ним права власності на, начебто, збудовані ним самовільні будівлі, вибрав такий спосіб захисту своїх, прав, як визнання за ним права власності на нежитлову будівлю літ. «П/1-1» загальною площею 124,7 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; нежитлову будівлю літ. «П-1» загальною площею 360,6 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , якого він ніколи не мав у минулому. Також судом встановлено, та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що нежитлова будівля літ. «О-1», належна на праві власності позивачу, загальною площею 169,2 кв. [ADDRESS] знесено. Відповідних доказів протилежного позивачем суду не надано. Отже, після знесення нежитлової будівлі літ. «О-1», загальною площею 169,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], у позивача припинилася фактична складова права власності на це майно, а саме право користування, володіння та розпорядження. При цьому, судом перевірялися доводи [PERSON] щодо здійснення забудови саме спірних нежитлових приміщень за рахунок власних матеріальних зусиль позивача, який з 2008 - 2015 років проводив реконструкції власного нежитлового приміщення літ. «О-1» та за згодою [PERSON] об`єднав його з нежитловими приміщеннями останнього літ. «Л-1», таким чином збільшив площу придбаних нежитлових приміщень, в той час як ними неправомірно заволоділи відповідачі [PERSON] та [PERSON] , яка в свою чергу здійснила їхнє відчуження [PERSON] , а та внесла як внесок в ТОВ «РЕНЗО». Як встановлено під час судового розгляду справи та не спростовано позивачем, будівництво вищевказаних нежитлових приміщень здійснювалося без отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Як встановлено під час судового розгляду справи та не спростовано позивачем, будівництво вищевказаних нежитлових приміщень позивачем було здійснено без отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Стаття 376 Цивільного кодексу України є нормою, яка регулює правовідносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений. Відповідно до ч.1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. При застосуванні статті 376 Цивільного кодексу України не застосовується стаття 331 цього кодексу (набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва), оскільки вказаною статтею регулюється набуття права власності на новостворене майно, якщо воно побудоване з дотриманням встановленого діючим законодавством порядку. Аналіз наведених норм дає можливість дійти висновку, що самочинно збудований об`єкт нерухомості може бути оформлений у власність особи як такий, що споруджений правомірно, за умов, зокрема, додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією при веденні будівництва. Разом з тим, суду не наведено відповідності реконструйованого об`єкта нерухомого майна, які позивач реконструював, на наведений період часу будівельним нормам, правилам і стандартам. Згідно зі ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Згідно статті 5 Закону України "Про основи містобудування", статей 12, 23 Закону України "Про планування та забудову територій", статті 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" будівництво об`єкту нерухомості вимагає розробки і затвердження у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва та отримання дозволів і узгоджень відповідних органів та служб на здійснення будівельних робіт. Відповідно до статті 22 Закону України "Про основи містобудування" забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою та отримання дозволу на виконання будівельних робіт, а експлуатація об`єктів дозволяється після прийому їх державною технічною комісією (ст.18 цього Закону). Дані про правомірність користування земельною ділянкою, на якій здійнювалася забудова, [PERSON] суду не доведена. Прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомості регулюється Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 р., відповідно до якого прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката (п.11 Порядку). Відповідно до п.12 Порядку, експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Згідно ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється. За приписами п.22 Порядку видачу сертифіката здійснює Інспекція, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт. Згідно з п. 23 Порядку для отримання сертифіката замовник (його уповноважена особа) подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення до відповідної Інспекції заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта та видачу сертифіката за формою згідно з додатком 2, до якої додається акт готовності об`єкта до експлуатації за формою згідно з додатком 3. З боку позивача [PERSON] не заперечувалася відсутність прийняття реконструйованого ним об`єкту до експлуатації в установленому порядку, що є порушенням вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 р. Посилання позивача на те, що право власності [PERSON] на нежитлове приміщення «П-1» за адресою: по [ADDRESS] було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2014 року не приймається до уваги, оскільки в матеріалах справи в якості доказу правомірності набуття права власності забудованого об`єкту нерухомості наявна копія Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована Інспекцією ДАБК 11.09.2014 року № ХК 143142540499, на підставі якої [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 19.09.2014 року, Крім того, факт законного права приватної власності на спірне майно за відповідачами підтверджується Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 року по справі №645/6029/14-ц, а.с.185 т.3. У Постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року по справі №645/6029/14-ц зазначено: « [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому на праві власності належить нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а тому він не має передбачених законом підстав ставити питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.03.2013 року стороною якого він не є, оскільки його права оспорюваним правочином не порушено». Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 року по справі №645/6029/14-ц підтверджується факт законного права приватної власності на спірне майно за відповідачами та недоведеність [PERSON] наявності у нього права власності на спірні приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Суд також зазначає, що позивач не довів факт недобросовісного набуття нерухомого майна ТОВ «РЕНЗО» та [PERSON] . Посилання позивача на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.06.2015 року, є безпідставним, оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.02.2016 року вона скасована. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, про що зазначено в положення ч. 2 ст.78 ЦПК України, якою встановлено критерії допустимості доказів. Статтею 79 ЦПК України визначено, що докази повинні бути також достовірними, тобто такими на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги посилання позивача на висновок експертного будівельно-технічного дослідження №17009 від 27.01.17, оскільки він не може підтверджувати порушення прав позивача. Так, за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак посилання позивача на даний факт не є доречним. Щодо інших доводів позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. При вирішенні спору судом встановлено, що відповідачами не порушено прав позивача [PERSON] , а тому застосування строку позовної давності за клопотанням представника [PERSON] не можливе, необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Питання розподілу судових витрат вирішується суди відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Відповідач [PERSON] , якому вказаним судовим рішенням відмовлено в задоволенні позову, є інвалідом 2 групи та на момент подання позовної заяви звільнений від сплати судових витрат по сплаті судового збору, а тому вони відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed