Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в якому зазначив, що 28.07.2014 року суд відмовив в задоволенні його попереднього позову до ТОВ "Містобуд ЛТД" про скасування наказу про звільнення його з роботи за сумісництвом, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку і моральної шкоди. Підставою для відмови в позові стало те, що в межах тієї цивільної справи він не оспорював накази про його звільнення з роботи за власним бажанням від 04.09.2007 року та про прийняття на роботу за сумісництвом від 05.09.2007 року, тому суд не міг дати правової оцінки наказу про його звільнення з роботи за сумісництвом, оскільки наказ про прийняття на роботу за сумісництвом він не оспорював. Під час розгляду первісної справи йому стало відомо про існування наказу від 04.09.2007 року № 55-к про звільнення його з роботи за власним бажанням та стало відомо про існування наказу від 05.09.2007 року № 56-к про прийняття його на роботу за сумісництвом. Вважає ці два накази такими, що не відповідають законодавству та грубо порушують його права, оскільки 23.08.2007 року він дійсно подавав заяву про звільнення за власним бажанням, але після розмови з керівництвом було прийняте обоюдне рішення про те, що він залишається на роботі. Свою заяву про звільненя він не забирав, оскільки відповідач сказав, що заява буде порвана. Заяви про прийняття на роботу за сумісництвом він не писав, т.я. він продовжував працювати на постійній основі, тому вввжає, що наказ про прийняття його на роботу за сумісництвом від 05.09.2007 року відповідачем був винесений заднім числом. Також після звільнення його з роботи в 2013 році трудова книжка йому повернута не була. В своєму позові просив суд скасувати накази про звільнення його з роботи за власним бажанням від 04.09.2007 року та про прийняття на роботу за сумісництвом від 05.09.2009 року, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В судовому засіданні позивач змінив свої позовні вимоги і в остаточній редакції просить суд скасувати накази про звільнення його з роботи за власним бажанням від 04.09.2007 року та про прийняття на роботу за сумісництвом від 05.09.2009 року та просить стягнути на його користь 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, обгрунтувавши позов тими ж підставами, що зазначені в позовній заяві. Представник відповідача Кондратенко С.Ю. проти позову заперечувала і суду показала, що 23.08.2007 року позивач подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням і на підставі цієї заяви він був звільнений на дванадцятий день - 04.09.2007 року. Вважає, що це звільнення відбулось у зв'язку з вимогами чинного законодавства. У той же день 04.09.2007 року позивачу була видана на руки трудова книжка, але при цьому пояснила, що ніяких доказів про видачу позивачу трудової книжки у відповідача не має. Після звільнення, позивач домовився з керівництвом відповідача про те, якщо для нього буде робота то він буде працювати тимчасово, тому наказом від 05.09.2007 року позивач був прийнятий на роботу до відповідача за сумісництвом. Наказ про прийняття на роботу за сумісництвом виносився на підставі розпорядження директора без заяви позивача, а чому так, пояснити суду не змогла. Стосовно моральної шкоди вважає, що позивач не надав суду доказів на підтвердження спричинення йому такої шкоди. В задоволенні позову просиь відмовити. Суд, заслухавши поясненя сторін, дослідивши докази по справі вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що 10.08.2006 року позивач подав до відповідача заяву про прийняття його на постійну роботу з 11.08.2006 року. /а.с.112/ Згідно наказу директора ТОВ "Містобуд ЛТД" позивач був прийнятий на постійну роботу з 11.08.2006 року на посаду монтажника гіпсокартонних конструкцій з окладом згідно штатного розкладу і з цим наказом позивач був ознайомлений під особистий підпис. /а.с.113/ 23.08.2007 року позивач подав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням з 23 серпня 2007 року. /а.с.55/ Однак, у зазначений позивачем строк з роботи він звільнений не був. 04.09.2007 року директором ТОВ "Містобуд ЛТД" Жовтоноженко В.С. був винесений наказ про звільнення позивача з роботи за власним бажанням з 04.09.2007 року. /а.с.56/ З даним наказом позивач під підпис ознайомлений не був, що вбачається з самого наказу. В судовому засіданні позивач наполягав на тому, що про існування цього наказу йому стало відомо тільки в судовому засіданні під час розгляду його першого позову про поновлення на роботі. Представник відповідача суду пояснила, що позивач ознайомлювався з цим наказом в день звільнення, але чому на наказі не має його підпису про ознайомлення, суду пояснити не змогла. 05.09.2007 року директором ТОВ "Містобуд ЛТД" Жовтоноженко В.С. був винесений наказ за № 56-к про прийняття на роботу [PERSON] за сумісництвом з 05.09.2007 року на посаду монтажника гіпсокартонних конструкцій (7129.2) з окладом згідно штатного розкладу. /а.с.57/ Як зазначено в наказі, підставою для його винесення стало розпорядження директора Жовтоноженка В.С. від 05.09.2007 року. З даним наказом позивач під підпис ознайомлений теж не був, з яких причин представник відповідача суду пояснити не змогла. Також представник відповідача не змогла пояснити суду чому в якості підстави для винесення цього наказу стало розпорядження директора, а не заява позивача. У відповідності з вимогами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином відповідач і його представник не довели суду тих обставини, що позивач був ознайомлений з наказами від 04.09.2007 року про звільнення за власним бажанням та від 05.09.2007 року про прийняття на роботу за сумісництвом. Крім того, прийняття на роботу навіть за сумісництвом повинно відбуватись на підставі заяви працівника, а не на підставі розпорядження директора підприємства. Враховуючи те, що відповідач під особистий підпис ознайомлював позивача з першим наказом від 11.08.2006 року про прийняття його на роботу, то це свідчить, що відповідач ознайомлений з вимогами трудового законодавства в частині прийняття на роботу, тому до наказів відповідача від 04.09.2007 року про звільнення з роботи за власним бажанням та від 05.09.2007 року про прийняття на роботу за сумісництвом суд відноситься критично і вважає, що ці накази виносились відповідачем вже після звільнення позивача з роботи в 2013 році з метою створення доказів правомірності його звільнення з роботи за сумісництвом, а тому ці два накази підлягають скасуванню як незаконні. Крім того, із досліджених судом відомостей із центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів наданих позивачем вбачається, що в період часу з 01.01.2007 року по кінець 2013 року позивач отримував дохід тільки у виді заробітної плати, яка йому виплачувалась відповідачем - ТОВ "Містобуд ЛТД" і це підтверджує, що позивач на цьому підприємстві мав основне місце роботи, оскільки інших місць роботи у нього не було і це ще раз підтверджує ту обставину, що накази відповідача від 04.09.2007 року про звільнення позивача з роботи за власним бажанням і від 05.09.2007 року про прийняття позивача на роботу за сумісництвом виносились "заднім числом" вже після звільнення позивача з роботи в листопаді 2013 року і вказані відомості являються ще одним доказом незаконності цих двох наказів. Щодо строків оскарження вказаних наказів, то судом було встановлено, що позивач не пропустив визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України строку на звернення до суду, якою передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В даному випадку позивач дізнався про існування вказаних двох наказів від 04.09.2007 року та 05.09.2007 року тільки в липні місяці 2014 року під час розгляду цивільної справи за його позовом про поновлення на роботі при розгляді якої представником відповідача були надані суду вказані два накази. А до суду, з даним позовом, позивач звернувся 18.08.2014 року. Щодо вимог позивача про внесення записів до його трудової книжки про скасування наказу від 04.09.2007 року про його звільнення з роботи за власним бажанням та щодо зобов'язання видати йому трудову книжку, то суд вважає, що ці вимоги теж підлягають задоволенню оскільки у відповідності з вимогами п.4.1 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07. 1993 року № 58 із наступними змінами і доповненнями власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Пунктом 7.1 "б" названої Інструкції передбачено, що на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: б) Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 р. N 277; Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. В даному випадку, за клопотанням представника позивача, відповідачем не надано суду книги обліку руху трудових книжок де був би підпис позивача про отримання ним трудової книжки при звільненні з роботи за власним бажанням - 04.09.2007 року як то стверджує відповідач. Оскільки позивач заявив суду, що він не збирається працювати у відповідача і наполягає на видачі йому трудової книжки, то суд повинен захистити це його законе право на отримання трудової книжки заповненої належним чином. Також враховуючи, що наказ про звільнення позивача з роботи за власним бажанням від 04.09.2007 року визнаний судом незаконним і таким, що підлягає скасуванню, то в такому випадку підлягає внесенню в трудову книжку позивача запис про скасування цього наказу. У відповідності з вимогами ч.1 ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки судом були встановлені вищезазначені порушення законних прав позивача, які призвели до моральних страждань, оскільки відповідач в добровільному порядку не видав позивачу його трудову книжку у зв'язку з чим позивачу довелось звертатись до суду за захистом своїх законних порушених прав, протягом тривалого часу, без трудової книжки він не може працевлаштуватись на іншу роботу, що позбавляє його засобів існування і доставляє моральних страждань і вимагає від нього додаткових зусиль для вишукування засобів існування, але на думку суду заявлена позивачем сума моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. не відповідає ступеню перенесених ним моральних страждань, тому на думку суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial