Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь в рахунок компенсації спричиненої пошкодженням здоров»я моральної шкоди 20 000,00 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, суду пояснив, що тривалий час перебував у трудових відносинах з ПАТ «Краснодонвугілля», працював на підприємствах вугільної промисловості. 19.11.2003 року профпатологічною МСЕК позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності у зв»язку з професійними захворюваннями - антракосілікозом, безстроково. Позивач зазначає, що через стан здоров»я було порушено його нормальні життєві зв'язки, у нього значно звузилось коло спілкування, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, у позивача постійно виникають складнощі в зв'язку із загальною слабкістю, втомою, головокружінням, кашлем та стисканням у грудях, з'явилася задишка. Всі ці фактори позначились на його здоровому сні, за останні роки він погано спить у зв'язку з частим кашлем та нехваткою кисню, постійним моральним навантаженням, зниженням самооцінки через зменшення доходів. Зазначив, що за станом здоров»я має постійно відвідувати лікаря, потребує постійного медикаментозного лікування. Вказав, що саме в розмірі заявленої ним суми він оцінює моральні страждання, спричинені йому пошкодженням здоров»я. Раніше з вимогами про відшкодування моральної шкоди не звертався. Надавши пояснення в судовому засіданні, надав суду заяву, в якій просив закінчити розгляд справи за його відсутності. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги. Послався на безумовність спричинення позивачу моральної шкоди. Зазначив. що розрахунок суми, пред»явленої до стягнення, визначений самим позивачем із розрахунку 1000 грн. за кожен відсоток втрати працездатності. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позов в повному обсязі. Суду пояснив, що на данний час діючим законодавством не передбачений обов»язок Фонду ССНВ компенсувати потерпілому на виробництві відшкодування моральної шкоди. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди, оскільки Фонд ССНВ компенсував моральну шкоди лише при наявності висновків МСЕК щодо спричинення такої шкоди. Звернув увагу на те. що після встановлення втрати працездатності позивач продовжував працювати на підприємстві вугільної промисловості, тобто погіршував своє здоров»я. Вказав, що позивач своєчасно до Фонду із заявою про компенсацію моральної шкоди не звертався, Фондом здійснені всі виплати позивачу, передбачені діючим законодавством - одноразова виплата за втрату працездатності та призначені щомісячні виплати. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник ПАТ «Краснодонвугілля» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Послався на відсутність доказів на підтвердження факту спричинення позивачу моральної шкоди, відсутність розрахунків суми, заявленої до стягнення. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, перевіривши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Згідно вимог ч. ч. 3, 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач з 1972 року по 20.12.2006 року працював на підприємствах вугільної промисловості на підземних роботах з повним робочим днем, що підтверджено записами в його трудовій книжці /а.с. 6-10 /. Із записів в трудовій книжці позивача вбачається, що в 2006 році він звільнився у зв»язку з виходом на пенсію. Згідно виписки із акту огляду МСЕК № 1503005 від 29.12.2003 року, позивачу з 19.11.2003 року встановлено 20% втрати працездатності безстроково через пневмоконіоз (а.с.11). В акті розслідування професійного захворювання без номеру від 27.09.2003 року зазначено, що хронічні захворювання, виявлені у позивача, виникли внаслідок тривалої дії вугільно-породного пилу на органи дихання, шуму, вібрації, переохолодження. (а.с.12-13) Погіршення стану здоров»я позивача підтверджується виписним епікризом № 2310, в якому зафіксовані скарги позивача на рідкий кашель, задишку. В судовому засіданні позивач пояснив, що у нього скарги на слабкість, біль в грудях та суглобах рук, кашель, задуху, нехватку кисню. Факт погіршення стану здоров»я позивача та змінами його особистості підтверджує допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON]., яка є дружиною позивача. Суду пояснила. що вона спільно проживала з позивачем з 1998 року, з 2008 року перебуває з позивачем у шлюбі. Приблизно десять років тому стан здоров»я позивача почав погіршуватись, у нього постійний кашель, задишка, слабкість, постійні болі в руках. Він не має можливості нормально спати, обмежений у русі, не може нічого підіймати, не може виконувати звичну хатню роботу. У позивача знизилась самооцінка, він став пригнічений, роздратований, потребує постійного медикаментозного лікування. У суду немає сумнівів щодо достовірності пояснення свідка, оскільки свідок тривалий час спілкується з позивачем, має можливість спостерігати за змінами в здоров»ї та особистості позивача: пояснення давались під присягою. Пояснення свідка не суперечать поясненням позивача та іншим матеріалам справи. Таким чином суд вважає встановленим, що через тривалий час роботи в шкідливих умовах праці на підприємствах вугільної промисловості позивач набув професійні хронічні захворювання, МСЕК встановлений зв»язок хронічних захворювань з виконанням позивачем професійних обов»язків. Позивачу встановлено 25% втрати працездатності безстроково; в медичній документації позивача зафіксоване об»єктивне погіршення стану здоров»я, наявність дискомфорту та болей через професійні хвороби. Згідно з положеннями ст.. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я. За правилами ст. 5 Цивільного Кодексу України, до спірних правовідносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який діяв на час їх виникнення. В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової шкоди) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII "Про охорону праці" у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У судовому засіданні встановлено, що позивачу з 19.11.2003 року у перше було встановлено 20% втрати професійної працездатності безстроково у зв'язку з профзахворюваннями, тобто на момент існування Фонду ССНВ та дії Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійному захворюванні, що заподіяли втрату працездатності" в редакції 1999 року, на нормах якого суд і обґрунтовує свої висновки. На підставі вказаного суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовано пред»явлені до відділення ВД Фонду ССНВ. На підставі ст. 21 Закону України в первинній редакції Фонд соціального страхування від нещасних випадків робить усі виплати по відшкодуванню заподіяної шкоди здоров'ю працівника. Установлення ст. 3 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійному захворюванні, що заподіяли втрату працездатності" обов'язку Фонду ССНС з відшкодування моральної шкоди є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою всім застрахованим громадянам забезпечення права в страхуванні від нещасних випадків на виробництві і професійному захворюванні. Відповідно до ч.3 ст.34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійному захворюванні, що заподіяли втрату працездатності" в редакції від 23 вересня 1999 року, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, відшкодовується Фондом ССНС. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004р., обов'язковим для виконання на території України, дане роз'яснення положень ч.3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійному захворюванні, що заподіяли утрату працездатності", відповідно до рішення Конституційного суду норма ч.3 ст.34 зазначеного Закону не позбавляє застрахованого працівника, що втратив професійну працездатність, права на відшкодування моральної шкоди, заподіяного умовами виробництва, і не виключає обов'язок Фонду ССНС відшкодувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва у випадках тимчасової чи стійкої втрати потерпілим професійної працездатності. Таким чином суд дійшов до висновку, що саме на відповідача покладений обов»язок по відшкодуванню спричиненої позивачу пошкодженням здоров»я моральної шкоди. Питання права постраждалого на виробництві на отримання компенсації моральної шкоди досліджене в рішенні Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-9/2004, в якому зазначено, що Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Аналіз вказаного рішення спростовує твердження представника відповідача в тій частині, що для підтвердження наявності моральної шкоди необхідний висновок МСЕК, оскільки при встановленні втрати професійної працездатності через хронічні захворювання спричинення моральної шкоди особі є безумовним. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що дійсно, умови праці позивача були такими, які потягли за собою професійне захворювання, в зв'язку з чим було встановлено ступінь втрати професійної працездатності розмірі 20%. Право на відшкодування спричиненої моральної шкоди позивач отримав в листопаді 2003 року, коли обов»язок по відшкодуванню шкоди, спричиненої потерпілому на виробництві, був покладений на Фонд ССНВ; саме Фонд ССНВ є належним відповідачем по справі. Пояснення представника відповідача про те, що відповідачем здійснені виплати одноразової допомоги у зв»язку з втратою працездатності та призначені щомісячні страхові виплати, не звільняють відповідача від виконання зобов»язань по кмпенсації моральної шкоди, які були покладені на Фонд ССНВ. Таким чином, судом встановлено, що ушкодження стану здоров'я позивача відбулись внаслідок впливу негативних факторів, пов'язаних з трудовою діяльністю позивача на виробництві, а саме- підприємстві вугільної промисловості. Факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок погіршення стану здоров»я знайшов своє підтвердження під час судового слідства. Моральна шкода, спричинена позивачу, полягає у фізичних болях, які є симптомами отриманих позивачем професійних хвороб, душевних стражданнях з приводу втрати працездатності, неможливості продовжувати роботу по професії шахтаря, зниженні самооцінки, неможливості вести звичайний спосіб життя, звуженні кола спілкування, необхідності постійного медикаментозного лікування, зниженні якості життя. Також в судовому засіданні підтверджений обов»язок Фонду ССНВ по відшкодуванню спричиненої потерпілому на виробництві моральної шкоди, право на отримання якої виникло у потерпілого в листопаді 2003 року. Відповідно до п. 3 ППВС України від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами), передбачено, що відповідно до чинного законодавства, моральна шкода складається з моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушенні нормальних життєвих зв'язків у зв'язку з неможливістю продовження активного життя, порушенні зв'язків з оточуючими людьми, настанні негативних наслідків. До моральної шкоди відносяться також моральні і фізичні страждання, чи інші негативні явища, заподіяні фізичній особі протиправними діями. В даному випадку моральна шкода - це втрати немайнового характеру, які позивач зазнав внаслідок моральних страждань, негативних наслідків, які знайшли свій вираз у погіршенні стану здоров'я позивача, в переживаннях, хвилюванні, які зазнає позивач в зв'язку із погіршенням свого здоров'я, в обмеженні його життєдіяльності, зниженні якості життя. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір моральної (немайнової) шкоди, суд виходить з того, що в даному випадку позивачу спричинено як фізичні так і душевні страждання, що пов'язано із погіршенням стану його здоров'я, фізичними болями, пов»язаними із проявами хвороб, обмеженням життєдіяльності, також суд враховує, що виявлені у позивача професійні захворювання, з урахуванням їх ступеня та характеру, не несуть безпосередньої загрози життю особи; втрата працездатності встановлена позивачу безстроково, тобто лікарі відкидають можливості відновлення втрачених життєвих функцій організму. Також судом береться до уваги наявність вимушених змін в життєвих та виробничих стосунках позивача, стан здоров'я позивача, необхідність медикаментозного лікування, при цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та встановленого в судовому засіданні обсягу спричиненої позивачу моральної шкоди. З огляду на вищевикладене, суд заявлені позовні вимоги по стягненню моральної шкоди в сумі 20000,00 грн. вважає перебільшеними, такими, що не відповідають фактичним моральним стражданням, які зазнав позивач. Оцінивши всі встановлені в судовому засіданні обставини відповідно до вимог ст.. 212 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок компенсації моральної шкоди, спричиненої через встановлення 20% втрати професійної працездатності безстроково 5000,00 грн., в іншій частині в задоволенні позову - відмовити за необґрунтованістю. Оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial