Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

23 грудня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] , діючий від свого імені та від імені та в інтересах малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, треті особи [PERSON] , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання противоправним дій та зобов`язання вчинити певні дії Позивачі просили визнати дії Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , та його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , протиправними. Зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради внести дані про реєстрацію [PERSON] , [PERSON] , та його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в реєстраційну картку обліку в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що 12.06.2013 року їм стало відомо, що 07.03.2013 року за заявою [PERSON] Приморським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області знято з реєстрації з адреси: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дії Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньої доньки [PERSON] вважають неправомірними з огляду на те, що відділ не перевірив належним чином правові підстави зняття вказаних осіб з обліку, зокрема відсутність у заявника [PERSON] права на звернення із вказаною заявою та відсутність судового рішення про позбавлення позивачів права власності або права користування житловим приміщенням на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Крім іншого вказують на те, що вказані дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській були здійснені 07 березня 2013 року, тоді, як заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , діючого від свого імені та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] про виселення, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою було оголошено лише 25 травня 2013 року, яке в подальшому 06 серпня 2013 року було скасовано та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.10.2019 року позов залишено без розгляду (справа №522/2846/13-ц). У 2013 році звернулись з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду (справа № 815/6940/13-а) в ході розгляду даної справи суд виніс постанову, якою відмовив повністю в задоволенні позову. Не погодившись з вказаною постановою позивачі подали апеляційну скаргу, і ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2014 року апеляційну скаргу залишено без задоволення. Однак ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року вищевказані судові рішення були скасовані, справу за даним позовом було направлено на новий розгляд. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року по адміністративній справі № 815/6940/13-а адміністративний позов задоволено, визнано протиправними дії Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття 06.03.2013 року з реєстрації місця позивачів та зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради поновити реєстрацію місця проживання позивачів. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради - залишено без задоволення, Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року - залишено без змін. 24 вересня 2019 року постановою Верховного суду касаційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради задоволено частково, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року скасовано, провадження у справі закрили. Та позивачам було роз`яснено, що цей спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а має розглядатися в порядку цивільного судочинства. У зв`язку з чим позивачі вимушені звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою суду від 10 січня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлений загальний порядок розгляду справи. Також, ухвалою суду від 10 січня 2020 року заяву про забезпечення позову - задоволено. Заборонено Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області вчиняти будь-які дії із скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10 січня 2020 року витребувано із Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради та Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області завірені належним чином копії матеріалів реєстраційної справи та всіх наявних документів стосовно скасування реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 03 лютого 2020 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач, посилаючись на те, що при знятті позивачів з реєстрації місця проживання Приморський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області діяв у відповідності до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" та п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в України та зразків необхідних для цього документів, та не порушив жодних норм законодавства України. Крім іншого відповідач зазначає, що 04.04.2016 року набрала чинності постанова КМУ від 02.03.2016 №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», яка розроблена на виконання ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» №888-VII, що встановлює нові правила реєстрації місця проживання громадян. Функцію з реєстрації місця проживання передано до виконавчих органів, територіальних громад, відтак підрозділи міграційної служби припинили здійснення реєстрації місця проживання. Тобто повноваження у сфері реєстрації або зняття з реєстрації місця проживання не належить до компетенції територіальних органів та підрозділів ДМС України. З урахуванням викладеного Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 10 лютого 2020 року від представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради до суду надійшов відзив та клопотання про закриття провадження по справі в частині позовних вимог, щодо зобов`язання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради внести дані про реєстрацію [PERSON] , [PERSON] та його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в реєстраційну картку обліку в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , так як позивачі не звертались до Департаменту, а відтак відсутній предмет спору. Ухвалою суду від 25 березня 2021 року у задоволенні клопотання представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про закриття провадження по справі в частині позовних вимог, у зв`язку з відсутністю предмета спору відмовлено. Представник позивачів адвокат Лісовська М.М. 07 червня 2021 року надала заяву про зменшення позовних вимог та виклала прохальну частину позовних вимог у наступній редакції: визнати дії Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] протиправними та визначити що рішення суду є підставою для проведення Департаментом адміністративних послуг Одеської міської ради скасування зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проведені Приморським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області. Також змінила статус Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради з відповідача на третю особу. Від третьої особи, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, надійшло до суду клопотання про розгляд справи без їх участі. Протокольною ухвалою суду від 11 червня 2021 року задоволено вимоги позивача стосовно виключення з числа відповідачів Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради та залучення у якості третьої особи. Закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засідання 10 листопада 2021 року представник позивачів позов підтримала та просила задовольнити. Представник Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради не заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.03.2013 року до Приморського РВ ГУ ДМСУ в Одеській області звернувся [PERSON] в інтересах [PERSON] із заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На підтвердження повноважень представника [PERSON] надано довіреність. На підтвердження права володіння, користування житловим приміщенням, відчуження житла надано витяг КП "ОМБТІ та РОН" про реєстрацію права власності від 10.12.2012 року об`єкта - квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно наданого витягу, підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво N 1668, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. від 15.11.2012 року. З тексту вказаного свідоцтва вбачається, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з квартири [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат площею 27,6 кв.м., що раніше належала [PERSON] та [PERSON] . На підставі зазначеної заяви та доданих документів, Приморським РВ ГУ ДМСУ в Одеській області 06.03.2013 року було знято з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вважаючи такі дії та рішення Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області протиправними, позивачі звернулися в суд з позовом, в якому просили вимоги задовольнити. На час розгляду даної справи, набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру вирішено у судовому порядку, так рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2016 року по справі №522/1516/15, набрало законної сили 22.02.2017 року, визнано недійсним постанову державного виконавця Першого Приморського відділу державної Виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 16.11.2011 року про відкриття виконавчого провадження; визнано недійсним постанову Акт про передачу майна стягувачу, затвердженого Першим Приморським відділом виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 05.10.2011 року; визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 15.11.2012 року, яке видано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною на [PERSON] . Судом встановлено, що дії щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачів були здійснені 07 березня 2013 року, тоді як заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси (справа №522/2846/13-ц), про виселення позивачів та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою було оголошено лише 25 травня 2013 року, яке на час розгляду даної справи скасоване 06 серпня 2013 року, та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.10.2019 р. позов залишено без розгляду. На підставі викладеного, в матеріалах справи відсутні докази, що до переліку документів доданих до заяви [PERSON] в інтересах [PERSON] про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , було відсутнє заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , діючого від свого імені та від імені і в інтересах своєї неповнолітньої доньки - [PERSON] про вселення, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою. Спірні правовідносини щодо реєстрації та зняття громадян з реєстрації за місцем проживання, регулюються Конституцією України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні №1382-ІV від 11.12.2003р. (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1382-ІV), Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України. Наказом МВС України №1077 від 22.11.2012р. затверджений «Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 р. за №2109/22421, (далі Порядок). Вказаним порядком визначена процедура реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Правилами ст.7 ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні та п.3.1 Порядку для громадян України встановлено наступну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, а саме зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: - заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником; - судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; - свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; - інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; - інформації територіального органу ДМС України або територіального підрозділу ДМС України, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи посвідки на постійне проживання в Україні; - підстав для проживання або перебування особи на обліку у закладі/установі (повідомлення про припинення підстав для проживання/перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту) (додаток 13); - підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та дев`ять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників. Вищенаведені норми діючого законодавства чітко визначають підстави для зняття осіб з реєстрації та визначають перелік документів, які необхідно надати для зняття осіб з реєстрації. Відповідно до статті 14 Закону №1382-VI «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку. Відповідно до пункту 3.6 Порядку працівник територіального підрозділу ДМС України, зокрема, перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що ним вчиняється відповідний запис у заяві про реєстрацію місця проживання особи. Приморським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було здійснено дії щодо задоволення заяви [PERSON] в інтересах [PERSON] , незважаючи на те, що стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» містить виключний перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання. Суд виходить з того, що саме в даному випадку та як зазначено у вищевказаних нормах: зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. При вирішенні питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Оскільки у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши вимоги: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(ст.ст.71, 72, 116, 156, ЖК України, ст.. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України в своїй Постанові від 16 січня 2012 року по справі № 6-57цс11. Пунктом 3.2 Порядку визначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про зняття з реєстрації місця проживання особисто. За заявою особи зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. У відповідності до п.3.3 Порядку, у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/дітей з реєстрації місця проживання. Вказана норма зазначає, що зняття з реєстрації дитини віком до 14 років можливо тільки за умови, що одних з батьків надав письмову згоду на зняття такої дитини з реєстрації місця проживання. Пунктом 3.6 Порядку чітко регламентовані дії територіального органу ДМС, які здійснюють зняття особи з реєстрації, при цьому визначений перелік документів, які повинна надати особа, для проведення таких дій. За правилами п.3.7 Порядку, якщо зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - дев`ятому пункту 3.1 цього розділу, без надання паспортного документа особи, місця проживання якої знімається з реєстрації, відомості про зняття з реєстрації вносяться до паспортного документа особи при її зверненні для реєстрації нового місця проживання. В матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] чи [PERSON] , діючий від свого імені та від імені та в інтересах малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , звертались із заявами до органу ДМС про зняття їх з реєстрації за місцем проживання. Зняття позивачів відбулося за заявою [PERSON] в інтересах [PERSON] . Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онерїлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобов`язання (англ. «positive obligations», «duties») передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобов`язань у межах конвенційної системи правозахисту виступає ст.1 «Зобов`язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією. Зокрема, (Starmer) виокремлює п`ять категорій обов`язків, що покладаються на держави позитивними зобов`язаннями за Конвенцією: обов`язки запобігати порушенням прав, гарантованих Конвенцією (обов`язок «превентивних дій» з боку держави, коли є розумні підстави очікувати його виконання) (напр. справи «Осман проти Сполученого Королівства», «Маркс проти Бельгії», «Платформа «Дrtze fьr das Leben» проти Австрії»); обов`язок держави забезпечувати інформування та консультування осіб стосовно порушень прав і свобод, що гарантуються Конвенцією (напр., справа «Гуерра проти Італії»); обов`язок реагувати на порушення прав людини, проводити ефективне розслідування «гідних довір`я» (тобто обґрунтованих) скарг щодо серйозних порушень прав, гарантованих Конвенцією (напр., справи «[PERSON] проти Туреччини», «[PERSON] проти Туреччини», «Пол і [PERSON] проти Сполученого Королівства»); обов`язки забезпечувати індивідів ресурсами, щоб запобігати порушенню їх прав, гарантованих Конвенцією (справа «Ейрі проти Ірландії»). При цьому, головний позитивний обовязок держави, як зазначає [PERSON], полягає у створенні «національної правової рамки» (англ. «national legal framework»), передусім національного законодавства, яке забезпечує ефективний захист прав людини (див. докладне аргументування у справі «Х та Y проти Нідерландів»). Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить, що найчастіше втручання у права фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу № 1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також, закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону. Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також, буде мати місце порушення ст.1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства. Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69). Поняття майно має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже - майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.53). Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив. Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», «проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»). Згідно п.50 Рішення ЄСПЛ у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів повинно бути законним. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що своїми діями, які полягають у знятті позивачів з реєстрації за квартирою №17 по вказаній адресі, Приморським РВ ГУ ДМВ в Одеській області були порушені права, свободи та інтереси позивачів.

Outcome: approved