Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

26.10.2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати нікчемним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] щодо передання у спадщину житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 300,7 кв.м. та житловою 68,2 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 129. Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами загальною площею 300,7 кв.м. та житловою 68,2 кв.м., розташований за адресою: м. Одеса, вул.. Фонтанська дорога, 129. Судові витрати стягнути з відповідача. Свої вимоги мотивувала тим, що з 15.04.2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в період якого народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що під час шлюбу за її власні кошти був побудований будинок № 129 за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, який мав бути оформлений на дітей. Оформленням документів займався чоловік, який згодом помер. Спадщина, що залишилася від нього, була розподілена між нею, дітьми та матірю померлого [PERSON]. Спадщина щодо будинку не розділялась, так як вона була впевнена, що право власності на будинок зареєстровано за спільними із [PERSON] малолітніми дітьми, відповідно до складу спадщини від чоловіка будинок не входив. 31.05.2016 року мати [PERSON] [PERSON] померла. У вересні 2016 року позивач зустрілась із дочкою померлої [PERSON], від якої дізналась, що насправді право власності на будинок зареєстровано не за спільними дітьми подружжя, а за матірю чоловіка [PERSON], яка залишила заповіт на будинок своїй дочці [PERSON]. Таким чином позивач вважає, що відповідно до ст. 1257 ЦК України спірний заповіт є нікчемним, у звязку з чим звернулась до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представники в останнє судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Однак, в минулих засіданнях, що відбулись у справі, поданий позов підтримали, просили задовольнити, що, з урахуванням часу перебування справи в провадженні суду та того, що сторонами вже були дані пояснення по суті позову та заслухані заявлені позивачем свідки дало підстави суду продовжити розгляд справи у відсутності позивача та її представників. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення катергорично заперечувала, підкреслюючи його безпідставність, а також вказувала на зловживання позивачем процесуальними правами. Представник третьої особи Служби у справах дітей [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши сторони, та свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 15 квітня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому [PERSON] міськради було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Петраш) [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено актовий запис № 200 (т.1, а.с. 9). В період даного шлюбу народились діти: [PERSON] [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії 1-ЖД № 219105 та [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії 1-ЖД № 172206 (т.1, а.с. 10). 14 жовтня 2012 року [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції було зроблено актовий запис за № 9763 та видано Свідоцтво про смерть [PERSON] І-ЖД № 316300 (т. 1, а.с. 11). Після його смерті відкрилась спадщина на: квартиру, що знаходиться за адресою м. Одеса, про. Північний[ADDRESS]; ? частки у праві власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 44-г; ? частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,104 га, що знаходиться за адресою: масив № 21, ділянка № 25/1і, смт. Таїрове, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області; ? частки у праві власності на легковий автомобіль універсал марки SSANG YONG REXTON, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; ? частки грошових коштів з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]»; ? частки акцій в ПАТ «Імексбанк»; грошові кошти з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України». У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття Згідно зі ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом являються його дружина [PERSON], діти: [PERSON] та [PERSON], а також мати [PERSON]. 27 січня 2014 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір про поділ спадкового майна, що був укладений між спадкоємцями першої черги [PERSON] померлого 14 жовтня 2012 року, відповідно до умов даного договору сторони дійшли про поділ спадкового майна наступним чином: У власність [PERSON] переходить ? частка у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. У власність [PERSON] переходить: ? частки у праві власності на легковий автомобіль універсал марки SSANG YONG REXTON, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; 1/6 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,104 га, що знаходиться за адресою: масив № 21, ділянка № 25/1і, смт. Таїрове, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області. У власність малолітнього [PERSON], [INFO] переходить: 1/8 частка у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; ? частка грошових коштів з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]»; ? частка у праві власності на грошові кошти з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України»; ? частка акцій в ПАТ «Імексбанк»; ? частки у праві власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 44-г; 1/6 частка у праві власності на земельну ділянку площею 0,104 га, що знаходиться за адресою: масив № 21, ділянка № 25/1і, смт. Таїрове, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області. У власність малолітньої [PERSON], [INFO], переходять: 1/8 частка у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; ? частка грошових коштів з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]»; ? частка у праві власності на грошові кошти з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України»; ? частка акцій в ПАТ «Імексбанк»; ? частки у праві власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 44-г; 1/6 частка у праві власності на земельну ділянку площею 0,104 га, що знаходиться за адресою: масив № 21, ділянка № 25/1і, смт. Таїрове, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області (т. 1, а.с. 242-243). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що в період шлюбу з померлим [PERSON] за її власні кошти був побудований будинок № 129 за адресою м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, який мав бути оформлений на дітей, однак, як зясувалось пізніше, право власності на будинок було зареєстровано за [PERSON], яка жодних відносин до будинку не мала, а від так не мала права ним розпоряджатися. Однак, суд не погоджується з даними твердженнями позивача, та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 1999 року (майже за чотири місяці до укладання позивачем шлюбу!!!) державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Одеська міська рада продала, а [PERSON] купила індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді 202/1000 частин домоволодіння, розташованого за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 129, що складається в цілому з: 8 літніх житлових будівель загальною житловою 594,0 кв.м., і надвірних будівель: сараї - "З, Л, Н, Ж, Ш, Щ, У, О, Ч, Ф, Ю, Я" , літніх кухонь - "Л1, Л2, Л3, Л4, Л5, Л6, Л7, Л9, С ", гаража «Л8», веранди «Т», душа «Н», огорожі № 1-6, І мостіння, розташованих на земельній ділянці загальною площею 5955 кв.м. Відчуженню підлягають будівлі та споруди, розташовані на ділянці № 3 дачного містечка, позначених на плані: дерев'яне літній будова під літерою "К", загальною житловою площею 184,4 кв.м., сараї "Ю" "Я" (т.1, а.с. 236-237). На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 12 січня 2000 року Представництвом по управлінню комунальною власністю [PERSON] міської ради було видано Свідоцтво про право власності на будівлі та споруди № 005603, яке посвідчувало право приватної власності [PERSON] на 202/1000 частин домоволодіння за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129, які в цілому складаються з літньої споруди під літерою «К», загальною житловою площею 184,4 кв.м., та споруди у вигляді сараїв під літерами «Ю», «Я» (т. 1, а.с. 167). Згодом, 28 грудня 2000 року на підставі рішення [PERSON] міської ради народних депутатів від 31 жовтня 2000 року № 1929 ХХІІІ, [PERSON] було видано Державний акт про право приватної власності на землю Серії ІІІ-ОД № 063172, відповідно до якого останній було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0642 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т.1, а.с. 200-201). В подальшому, отримавши всі дозвільні документи (т. 1, а.с. 151-235, т. 2, а.с. 1-84), [PERSON] реконструйована належні їй вищевказані 202/1000 частин домоволодіння, в результаті чого виконавчим комітетом [PERSON] міської ради 17 травня 2012 року було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, яке посвідчує, що обєкт, який розташований за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129, в цілому дійсно належить гр.. [PERSON] на праві приватної власності та складається з будинку літ «А», загальною площею 300,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., сараю літ. «Б», альтанки літ. «В», відображених у технічному паспорті від 06.08.2009 року (т.1, а.с. 150). Дане свідоцтво було видано на підставі свідоцтва № 15000751 про відповідність забудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 27.08.2009 року (т. 1, а.с. 152), державного акта на право власності на земельну ділянку від 28.12.2000 року (т. 1, а.с. 151). Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що правовстановчі документи [PERSON] на спірний будинок недійсним в судовому порядку не визнавались та скасовані не були, у зв`язку з чим вона є власником спірного будинку та земельної ділянки. В якості доказів будівництва за власні кошти вищевказаного будинку, позивачем надано суду: видаткову накладну № 7 від 27 серпня 2003 року на суму 5\~405,63 гривень; видаткову накладну № 18 від 20 листопада 2003 року на суму 48\~536,68 гривень; видаткову накладну № 21 від 17 березня 2004 року на суму 20 277,77 гривень; видаткову накладну № 71 від 15 жовтня 2004 року на суму 25\~182, 24 гривень; видаткову накладну № 59 від 17 червня 2004 року на суму 28\~197, 43 гривень; видаткову накладну № 17 від 10 березня 2005 року на суму 34\~392, 96 гривень; видаткову накладну № 31 від 24 червня 2005 року на суму 27\~041, 85 гривень; видаткову накладну № 14 від 11 лютого 2003 року на суму 20\~922, 41 гривень; видаткову накладну № 201 від 31 серпня 2006 року на суму 26\~499, 52 гривень; видаткову накладну № 10 від 25 січня 2006 року на суму 24\~569, 67 гривень; видаткову накладну № 69 від 14 вересня 2005 року на суму 18\~288, 15 гривень; видаткову накладну № 147 від 08 червня 2006 року на суму 26\~555,13 гривень; видаткову накладну № 91 від 16 березня 2006 року на суму 27\~393, 11 гривень (т. 1, а.с. 115-127), а також відомості ресурсів на будівельні роботи (т. 1, а.с. 131). Однак, суд критично ставиться до вищевказаних накладних, оскільки з їх тексту не вбачається того факту, що вказані в них будівельні матеріали були придбані та були використані саме для будівництва спірного будинку за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129. Думку суду з цього приводу також підтвердив допитаний у якості свідка [PERSON], що є двоюрідним братом відповідачки [PERSON], який пояснив, що одночасно з будівлею спірного будинку, [PERSON] також займався ремонтом квартири по провулку Сєвєрний,12 та маминої дачі. Також вирішуючи питання щодо неприйняття вказаних доказів, суд бере до уваги, що померлий чоловік позивача [PERSON] був приватним підприємцем і займався саме продажем будівельних матеріалів на будівельному ринку "Малиновський", у зв'язку з чим залишилась не зрозумілим їх купівля позивачем у сторонніх осіб. Окрім того суд не бере до уваги, в якості доказів, розписку складену [PERSON] 15.05.2000 року, про те, що він зобовязується надати своїй дочці, [PERSON], грошові кошти на будівництво будинку в сумі не менше 100\~000 дол. США, оскільки на будівництво якого саме будинку передавались кошти, в розписці мова не йде (т.1, а.с. 129). Крім того, жодних доказів того, що грошові кошти були передані позивачеві та використані нею на будівництво саме спірного будинку суду надано не було. Також слід зазначити, що фотокартки, надані позивачем (т. 1, а.с. 100-114), не дають суду підстав дійти беззаперечного висновку того, що будинок за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129 був побудований позивачем, та вона користалась ним як особистою власністю. Таким чином, твердження позивача щодо того, що спірний будинок був побудований особисто нею за власні особисті кошти не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Також слід зауважити, що на момент укладання шлюбу та початку будівництва спірного будинку позивачеві було лише 17 років! У відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також під час розгляду справи в якості свідків в суді були допитані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які повідомили, що спірний будинок будувався [PERSON] та її чоловіком [PERSON], а [PERSON] до будівництва вказаного будинку жодних відносин не мала. Однак, суд критично ставиться до вказаних пояснень свідків, оскільки матеріли справи свідчать про те, що саме [PERSON] була замовником будівництва будинку №129 за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, на її імя були видані всі дозвільні документи, та укладені договори з надання житлово-комунальних послуг. Також, на думку суду, не мають взагалі значення докази, що витребувались судом щодо розміру заробітної плати та пенсії померлої [PERSON], так як жодного правового значення для правильного вирішення спору, з урахуванням чинності правовстановчих документів померлої, дані відомості не мають . Згідно\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1\~статті 58 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2.\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~\~ Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином суд вважає, що позивач не довела того факту, що житловий будинок за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129 загальною площею 300,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., сараю літ. «Б», альтанки літ. «В», був побудований за її особисті кошти, оскільки матеріали справи свідчать про законне набуття [PERSON] права власності на вищевказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Що стосується вимог позивача про визнання заповіту нікчемним, суд зазначає наступне. 31 травня 2016 року померла [PERSON], про що [PERSON] міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було складено актовий запис за № 5685, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть [PERSON] І-ЖД № 453646 (т. 1, а.с. 32). За життя, а саме 13 листопада 2013 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога 129 заповіла [PERSON] [INFO] (т. 1, а.с. 88) Зазначений правочин посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1900. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] (дошлюбне прізвище Ганзій) [PERSON] є донькою померлої [PERSON], про що свідчать копія Свідоцтва про народження Серії І-ЯК № 394943 та копія Свідоцтва про укладення шлюбу Серія ІІІ-ЖД № 319912. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна [PERSON]. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Відповідно до статті 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього кодексу. У встановлений законом строк [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої 13 травня 2016 року [PERSON], у результаті чого приватним нотаріусом було заведено спадкову справу 31/2016 (т. 1, а.с. 31). Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, на яку посилається позивач, заповіт, складений особою, яка не мала не це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається Згідно із ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 17\~постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7\~заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1\~ст. 1257 ЦК України\~є нікчемним, тому на підставі\~ст. 215 ЦК України\~визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Разом з тим, у п. 5\~постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9\~судам роз'яснено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі, у резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину, або про відмову в ньому. При вирішенні даної справи суд враховує норми ст. 4 ЦПК України, згідно якої передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України До того ж, відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На думку суду позивач не обґрунтувала, який її законний інтерес або право було порушено, саме укладанням заповіту, оскільки як було встановлено в ході розгляду справи, [PERSON] на праві приватної особистої власності належала земельна ділянка та житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога 129. Під час розгляду справи судом встановлено, що відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки правовстановлюючі документи про власності [PERSON] на земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога 129 оспорюванні не були, в судовому порядку їх не скасовували та недійсними не визнавали, а від так вона мала всі законні права, як власник, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача про визнання за нею права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога 129 без скасування правовстановлюючих документів [PERSON] взагалі, на думку суду, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ Із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача та її дітей крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження її вимог. Відповідно до вимог\~\~ст. 214 ЦПК України\~\~під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed