Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 22 січня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, який під час розгляду справи уточнювала та згідно з останньою редакцією позову просить суд визнати за неб - [PERSON], [INFO], право власності на 2/5 частин житлового будинку №29 по вулиці Березова в місті Одесі, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 18.02.2017 року. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що [PERSON] на праві власності належало 2/5 частин житлового будинку по вулиці Березова № 29 в м. Одесі, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 вересня 1999 року по справі № 2-3340/1999. За час життя, [PERSON] склала заповіт від 05 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1, згідно з яким, остання на випадок своєї смерті здійснила розпорядження своїм майном та заповіла все належне їй за час життя майно [PERSON] 18 лютого 2017 року померла [PERSON], актовий запис №2060 від 19 лютого 2017 року. Позивач зазначила, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], є її син [PERSON], [INFO]. У встановлений законом термін, вона [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], на підставі якої була заведена спадкова справа №88/2017 та внесені відповідні відомості до єдиного реєстру спадкових справ. Однак, листом за №457/02-14 від 21 вересня 2017 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з невідповідністю наданого правовстановлюючого документу та інформації з [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень на вищевказане майно на імя спадкодавця, та нотаріусом було рекомендовано позивачеві звернутись до суду за встановленням спадкових прав. На підставі вищевикладеного, позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02 лютого 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 27 липня 2018 року позивач [PERSON] надала до суду уточнена позовну заяву, яка була прийнята судом до розгляду 12 вересня 2018 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 12 жовтня 2018 року позивачка [PERSON] не зявилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак 12 жовтня 2018 року надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання 12 жовтня 2018 року не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, 27 липня 2018 року надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та просив суд їх задовольнити. Судом в судовому засіданні 12 жовтня 2018 року, з урахуванням заяв сторін по справі про розгляд справи за їх відсутності, було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №2-3340/1999 за позовом [PERSON] до [PERSON], Третьої Одеської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та визнання права власності в порядку спадкування. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 24 вересня 1999 року по вказаній справі у тому числі визнано за [PERSON] право власності на 2/5 частки житлового будинку №29 по вулиці Березовій в місті Одесі, яке складається з приміщень: літ. «А» І-7 пл. 15,90 кв.м., літ «а», яке складається з приміщень: І-2 площею 7,80 кв.м., уборної І-3 площею 4,60 кв.м., І/2 уборної літ «Г», а також на прибудову літ . «а1», тобто приміщення площею 6,60 кв.м., 5,90 кв.м., навіс літ. «а3» та літню кухню лліт. «Х» - 2,85*6,69 кв.м. та сарай літ. «Д» - 2,30*3,10 кв.м. Рішення суду набрало законної сили 04 жовтня 1999 року. На підставі вказаного рішення суду за [PERSON] було зареєстровано право власності на 2/5 частки житлового будинку №29, загальною площею 100,1 кв.м., житловою площею 51,4 кв.м., по вулиці Березовій в місті Одесі, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №1033223674 від 09.11.2017 року. За час життя [PERSON] склала заповіт від 05 січня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON]., зареєстрований в реєстрі №1, за умовами якого, [PERSON]. на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме все належне їй майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті та на що вона буде матиме право, заповіла [PERSON], [INFO]. 18 лютого 2017 року, у віці 78 років, [PERSON] померла, про що 19 лютого 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис №2060. Під час розгляду справи судом було витребувано належним чином завірену копію спадкової справи №88/2017 заведену до майна померлої 18.02.2017 року [PERSON], з якої вбачається, що 05 вересня 2017 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті 18.02.2017 року [PERSON]. Однак, 21 вересня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] видано лист за вих №457/02-14 на ім'я [PERSON], яким розяснено, що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої 18.02.2017 року, не вбачається можливим, у звязку з невідповідністю наданого [PERSON] правовстановлюючого документу та інформації з [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень на вищевказане майно на ім'я спадкодавиці, та розяснено право [PERSON] звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх спадкових прав. У звязку з чим, позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права\~на спадщину\~судовому розглядові\~не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до норм ч.5\~ст. 1268 ЦК України,\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3\~ст. 1296 ЦК України\~відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.\~ Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~ратифікована Україною\~Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року\~і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини\~рішення Конституційного Суду України\~від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004\~у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При вищевикладених обставинах, судом встановлено, що [PERSON] має право на спадкування після смерті [PERSON], за заповітом, якою в свою чергу належним чином було набуто та зареєстровано право власності на спадкове майно, однак розбіжності у правовстановлюючому документі та інформації з [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно спадкового майна, перешкоджають [PERSON] оформити свої спадкові права щодо цього майна, у звязку з чим, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду з цим позовом є єдиним можливим способом захисту прав та інтересів [PERSON], та вважає позовні вимоги позивача - обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved