Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

ПАТ „Дельта Банк" звернувся з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,7 кв.м. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2402/0508/02-02-022 від 22 травня 2008 року в сумі 1 220 318 грн. 17 коп., шляхом визнання права власності на цю квартиру за ПАТ „Дельта Банк". Свої вимоги ПАТ „Дельта Банк" обґрунтовувало тим, що оскільки [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконує, не дивлячись на те, що йому направлялася письмова вимога про необхідність виконання зобов'язань згідно умов договору, укладеного ним з ВАТ „Сведбанк", який на підставі договору про купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року продав право вимоги по спірному кредитному договору ПАТ „Дельта Банк". Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 грудня 2015 року позов ПАТ „Дельта Банк" задоволено, в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 1220318,17 гривень з яких: тіло кредиту - 45322,74 дол. США, що в еквіваленті складає 979504,86 грн.; відсотки - 8914,95 дол. США, що в еквіваленті складає 192667,89 грн.; пеня - 45 749,84 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 185,01 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках - 2210,57 грн. за Договором про надання кредиту № 2402/0508/02-022, звернуто стягнення на предмет іпотеки №б/н від 22.05.2008 року з [PERSON], а саме: трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23.03.2005 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко С.М. зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації 19.04.2005 р за реєстровим № 1834 та має загальну площу 60,4 кв. м., житлову площу 34,7 кв. м., і складається з трьох кімнат в придатному для житла стані, шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк»; визнано за ПАТ «Дельта банк» право власності на квартиру під номером [ADDRESS], загальною площею 60,4 кв. м., житловою площею 34,7 кв. м., і складається з трьох кімнат в придатному для житла стані. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ „Дельта Банк". Відповідач вказує, що судом допущено чисельні порушення норм процесуального права, а саме позивача безпідставно звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви; судом не було розглянуто по суті заяву про відвід судді; при відсутності рішення суду про ліквідацію банку, без належним чином підтверджених повноважень [PERSON] судом безпідставно прийнято до розгляду позовну заяву ПАТ „Дельта Банк". На думку відповідача, суд не взяв до уваги його заперечення щодо позову та вимоги про застосування строку позовної давності. Вказує, що суд повинен був витребувати у позивача письмові докази виключно в оригіналі; надані розрахунки ціни позову не затверджені офіційними особами банку, а тому не є належними доказами. Крім того, позивачем не було надано належним чином завіреного договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, тому ПАТ „Дельта Банк" є неналежним позивачем. [PERSON] звертає увагу суду на те, що всі права вимоги по боргах клієнтів ПАТ „Сведбанк" перейшли до ТОВ „Кредитні ініціативи" за договором факторингу між ТОВ „Сведбанк" та ТОВ „Факторингова компанія „Вектор Плюс" від 28.11.2012 року. Не погоджується відповідач також із проведеним судом розподілом судових витрат, вважаючи що суму судового збору необхідно обраховувати із суми поточної заборгованості по кредиту. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 22 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством „Сведбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство „Сведбанк", та [PERSON] укладено кредитний договір №2402/0508/02-022, за умовами якого умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50000 доларів США на термін до 21 травня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% на рік за весь строк фактичного користування кредитом. Неодноразово до зазначеного договору сторонами вносились зміни, шляхом укладення відповідних договорів та додаткових угод. В забезпечення даного кредитного договору 22 травня 2008 року між ВАТ „Сведбанк" та [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якого останній передав в іпотеку ВАТ „Сведбанк" трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належала йому на праві власності. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно положень ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Як вбачається з кредитного договору № №2402/0508/02-022 від 22 травня 2008 року він був укладений за волевиявленням обох сторін, про що свідчить особистий підпис відповідача [PERSON] на кожній сторінці договору. Відповідачем не заперечується, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши йому грошові кошти у визначеній договором сумі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], отримавши кредит, не виконав передбачених кредитним договором зобов'язань по своєчасному оплаті кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом. Тому станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 1 220 318 грн.17 коп., та яка складається з: 45 322,74 доларів США (979 504 грн. 86 коп.) - заборгованість по тілу кредиту; 8914,95 доларів США (192 667 грн. 89 коп.) - заборгованості по процентам за користування кредитом; 45 749 грн. 84 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 185 грн. 01 коп. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості; 2210 грн. 57 коп. - сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках. Зазначена сума заборгованості по кредиту, несплачених по ньому відсотках, пені підтверджується наданими суду розрахунками та графіком погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. 25 травня 2012 року ПАТ "Сведбанк" та ПАТ „Дельта Банк" уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, за яким банк відступив ПАТ „Дельта Банк" свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку. На а.с.75 знаходиться витяг з Додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 22 травня 2012 року, в якому значиться кредитний договір №2402/0508/02-022 від 22 травня 2008 року, укладений між ВАТ "СведБанк" та [PERSON] Перевіряючи оскаржуване судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає доведеною ту обставину, що Банком був наданий кредит [PERSON] та внаслідок невиконання позичальником взятих на себе кредитних зобов'язань станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 1 220 318 грн. 17 коп., що підтверджується розрахунком. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується своєчасно повернути кредит та сплатити проценти. З наведеного вбачається, що обов'язок доказування розподіляється згідно з наведеними нормами таким чином: позивач доказує наявність розміру заборгованості, а відповідач - її відсутність. Банк надав суду розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, тоді як відповідач [PERSON] вказаний розрахунок ніякими доказами не спростував, та не надав доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. У ст.11 вказаного Закону зазначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Частиною 1 ст.33 та ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.37 даного Закону України іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктом 12.3.1 договору іпотеки від 22 травня 2008 року передбачено положення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Отже, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України „Про іпотеку" та застереження у договорі про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, передбачається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-124 цс13 від 11 грудня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів. Доводи [PERSON] про порушення судом норм процесуального права є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Так, Позивач при звернення до суду звільняється від сплати судового збору на підставі п.22 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір", заява [PERSON] про відвід судді була розглянута і ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 грудня 2015 року (а.с.204) в її задоволенні було відмовлено. Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02 жовтня 2015 року, наданого в судове засідання апеляційного суду, розпочато процедуру ліквідації ПАТ „Дельта Банк" з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ „Дельта Банк" Кадирова В.В., а тому останній відповідно до наданих йому повноважень має право на видачу довіреностей на представництва інтересів банку, що ліквідується. Безпідставними також є твердження [PERSON] про те, що ПАТ „Дельта Банк" є неналежними позивачем у справі, оскільки з цього приводу не надано жодного доказу. В матеріалах справи містяться копії договору купівлі-продажу від 25.05.2012 року, акту приймання передачі документів, витягу з додатку про передачу права вимоги по кредитному договору з боржником [PERSON] Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним. Відповідачем не надано доказів, що договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, за яким банк відступив ПАТ „Дельта Банк" свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у встановленому порядку не визнаний неправомірним, є чинним та підлягає виконанню. Не підтверджено також і посилання [PERSON] на те, що всі права вимоги по богах клієнтів ПАТ „Сведбанк" перешли до ТОВ „Факторингова компанія „Вектор Плюс", а потім до ТОВ „Кредитні ініціативи" відповідно до укладених договорів факторингу. В справі відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що право вимоги за кредитним договором боржника [PERSON] було передано за цими договорами факторингу. Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що сторони перебувають у цивільно-правових договірних правовідносинах, які врегульовані ст.ст.526, 530, 590, 610, 611, 1054 ЦК України і на підставі зазначених норм матеріального права суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення існуючого заборгованості [PERSON] за кредитним договором, і з таким рішенням погоджується апеляційний суд. Проте, в резолютивній частині рішення, судом першої інстанції не були враховані наступні обставини. Відповідно до заочного рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 2011 року, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь ПАТ „Дельта Банк" стягнуто 49 408,94 доларів США та 2997 грн. 70 коп. заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2008 року. Зазначене рішення не зверталось до виконання. Отже, при визначенні загальної суми заборгованості по кредитному договору, суми стягнуті даним рішенням суду необхідно врахувати, щоб не відбулось подвійне стягнення з боржника. Крім того слід зазначити, що при задоволенні позову відбувається примусовий перехід права власності на квартиру до ПАТ „Дельта Банк" , оскільки права власності на іпотечне майно перейде до позивача з моменту набрання законної сили рішенням суду, що суперечитиме нормам Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, відповідно до яких під час дії указаного Закону заборонено примусово відчужувати майно, надане в якості забезпечення валютних кредитів. Таким чином, в резолютивній частині рішення необхідно зазначити про відстрочку виконання рішення суду на час дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Outcome: partial