Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

ТЗОВ " Білд-Буд" звернувся до суду з позовом до [PERSON] та третьої особи - приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу квартир № 20 та № 21 в м. Рівне по вул. Соборна, 416-Б укладені між ТЗОВ " Біл-Буд" та [PERSON] недійсними, витребування вказаного майна та скасування державної реєстрації. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив та пояснив, що ТЗОВ " Білд-Буд" є власником квартир № 20 та № 21 в м. Рівне по вул. Соборна, 416-Б. 07.07.2014 року було відкрите кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України щодо підробки підписів законних власників товариства. у договорах відступлення ( купівлі-продажу) та протоколу зборів № 34 учасників товариства. Крім того, господарським судом м. Києва визнано недійсними договори відступлення ( купівлі-продажу) від 18.06.2014 року та вищевказаний протокол № 34. До моменту визнання вказаних договорів недійсними, відповідачем було придбано у позивача вищевказані квартири з розстрочкою платежів. Вважає, що договори купівлі-продажу даних квартир у відповідності до вимог ст.ст. 203,215 ЦК України потрібно визнати недійсними. Також вказує, що на даний момент немає даних щодо кінцевого рішення по вказаному кримінальному провадженню Стороні позивача невідомо хто такий відповідач, і чи він знав про шахрайські дії стосовно даних квартир. Крмі того вважає, що відповідач на момент купівлі-продажу даних квартир був добросовісним набувачем. На момент купівлі-продажу вказаних квартир рішення господарського суду м. Києва про скасування договрів відступлення не було. Просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу квартир № 20 та № 21 в м. Рівне по вул. Соборна, 416-Б укладені між ТЗОВ " Білд-Буд" та [PERSON] від 31.08.2014 року та витребувати вказані квартири від [PERSON] Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і в обгрунтування своєї позиції пояснив, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу даних квартир, не було відкритого кримінального провадження за ч. 4 ст. 190 КК України і не було рішення господарського суду м. Києва. [PERSON] не знав про шахрайські дії зі сторони представників позивача стосовно вказаних квартир. Останній є добросовісним набувачем, оскільки вироку суду стосовно конкретної особи по вищевказаному кримінальнмоу провадженню немає. Відповідач вносив платежі за придбані квартири. Представником позивача не доведено порушення відповідачем вимог ст. 388 ЦК України. Просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст..ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст.. 61 цього Кодексу. Згідно ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подани відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з ст.. 3 ЦПК України та ст.. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що ТЗОВ " Білд-Буд" являється власником квартир № №20,21, що в м. Рівне по вул. Соборній 416-Б на підставі Свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до договорів купівлі-продажу квартир з розстрочкою платежу від 31 серпня 2014 року, ТЗОВ " Білд-Буд" в особі [PERSON] продало, а [PERSON] купив квартири № 20 та 21, що в м. Рівне по вул. Соборній, 416-Б. Дані договора посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровані в реєстрах під №№ 737,738. Вартість вказаних квартир оцінено відповідно у 233 764 грн. та 334 151 грн. Відповідно до п. 2.1. вказаних договорів - продавець стверджує, що на момент укладення цих договорів квартири не перебували під арештом чи забороною, щодо них не велись судові спори, вони не заставлені, у податковій заставі не перебувають, відносно них не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як місцезнаходження юридичної особи ( юридична адреса) вони не використовуються. Третя особи не мають прав на дані квартири. Як слідує з п. 2.3. договору - згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 31 серпня 2014 року, наданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], майно належне продавцю та покупцю під обтяженнями не перебувають. Відповідно до витягів за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об"єкт нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, актуальна інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права відчужуваного майна та інформація стосовно обтяжень продавця відсутня. Судом також встановлено, що згідно рішення господарського суду м. Києва від 30.09.2014 року було визнано недійсними договори від 18 червня 2014 року відступлення ( шляхом купівлі-продажу) частки у статутному капіталі ТЗОВ " Білд-Буд" та скасовано державну реєстрацію нової редакції статуту ТЗОВ " Білд-Буд". Відповідно до ст. 330 ЦК України - якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " та ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215,216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Отже позивач при поданні заяви повинен довести наявність в нього права на звернення до суду з вендикаційним позовом про витребування майна від добросовісного набувача, тобто позивач повинен під час розгляду справи довести факти, які мають істотне значення для розгляду справи по суті: - факти, які доводіть право власності позивача на майно, а відтак і його право на витребування цього майна; - факти які доводять вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; - факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача; - факти які доводять відсутність між позивачем і відповідачем зобов"язально-правових відносин щодо спірного майна; - факти які доводять, що відповідач є добросовісним набувачем, тобто чи був він або міг бути обізнаний про незаконність володіння майном ( така позиція висловлена ВС України в Ухвалі від 24 лютого 2010 року по справі №6-994св10). Відповідно до ст. 388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; - вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Як встановлено судом, на даний момент ще повний розрахунок за придбані квартири [PERSON] не проведено. Що стосується кримінального провадження № 4201410080000152 від 07 липня 2014 року, на яке посилається представник позивача намагаючись довести недобросовісність відповідача, то момент розгляду справи вироку за ч. 4 ст. 190 КК України, що набрав законної сили немає. Враховуючи викладене, суд вважає, що представником позивача не доведенно факт недобросовісності [PERSON] та немає підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно ст.. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України ( ст.. 4 цього Кодексу). Відповідно до положень ч.ч. 1,2,6 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та законами України. З ст..ст. 57-59 ЦПК України вбачається, що доказами, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими доказами доказування. Як слідує з ст.. 6 [PERSON] України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією [PERSON] межах і відповідно до законів України. Згідно ст.. 8 [PERSON] України, в Україні визначається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] україни є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Статтями 21,22,24 [PERSON] України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності на правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією [PERSON], не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно ст.. 55 [PERSON] України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яким є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 68 [PERSON] України встановлено, що кожен зобов»язаний неухильно додержуватися [PERSON] України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 6 « Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаною 04.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 року, яка набрала чинності для України 11.09.1997 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. При винесенні рішення , суд також виходить з вимог справедливості, як одного з чинників загальнолюдського виміру права, як відображено в рішенні Конституційного суду України, а висновок якого є обов»язковим для виконання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed