Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом, яким просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням-квартирою [ADDRESS] , з 01.09.2011року. Позовну заяву обгрунтовує тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської Ради народних депутатів від 10 квітня 1987 року за №295, відповідачу [PERSON] з родиною із трьох чоловік 14 квітня 1987 року видано ордер № 230 на право зайняття житлового приміщення житловою площею 27,25 кв.м., що складається з 2 кімнат у квартирі за [ADDRESS] (нині Кропивницький). Відповідальним квартиронаймачем був [PERSON] , а членами його родини на той період були дружина - [PERSON] і донька - [PERSON] . Всі зазначені особи були зареєстровані в спірній квартирі, що підтверджується випискою з особливого рахунку. У 1988 році [PERSON] вийшла заміж, в зв"язку з чим змінила прізвище на [PERSON] , а 02 липня 1996 року шлюб між нею та чоловіком був розірваний. [INFO] народився син [PERSON] - [PERSON] , який від дня народження й по теперішній час проживає в спірній квартирі. До 2011 року у квартирі постійно проживали відповідач, позивач, його мати [PERSON] і бабуся , [PERSON] - дружина відповідача. Протягом тривалого часу остання була важко хвора, страждала ішемічною хворобою серця й рядом інших захворювань, із важкістю пересувалася по квартирі, потребувала постійної допомоги, що не влаштовувало відповідача. Він зловживав спиртними напоями, влаштовував скандали, часто не ночував у будинку, та не надавав хворій дружині ніякої матеріальної допомоги. Після перенесеного інсульту наприкінці 2014 року [PERSON] паралізувало, вона не могла ходити, себе обслуговувати, мала потребу в сторонньому догляді. Перед цим, у лютому 2011 року відповідач зібрав всі свої речі й виїхав із квартири, більше після цього там не з`являвся, ніякої допомоги паралізованій дружині не надавав, не оплачував комунальні послуги, навіть не був на її похороні. Про те, що з березня 2011 року відповідач жодного разу у квартирі не з`являвся, підтверджується відповідними актами. Вважає, що відповідач добровільно, без поважних причин, залишив житлове приміщення, більше шести років проживає зі своєю цивільною дружиною і відповідно ст. 71 ЖК України втратив право користування житловим приміщенням. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання та залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Міської ради міста Кропивницького. 29.05.2018 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач, його представник вимоги підтримали, просили задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві. Відповідач правом подачі відзиву на позов не скористався, його представник в судовому засіданні позов не визнав, у його задоволенні просив відмовити, оскільки вважає, що позивач не має права звертатися до суду із заявленим позовом; відповідач має на меті приватизувати квартиру, іншого житла не має, хоча дійсно проживає без реєстрації з цивільною дружиною . Не заперечує той факт, що з 2011 року виїхав з квартири. При цьому, сам позивач змінив замки на вхідних дверях і не надав відповідачу ключів. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчий комітет Міської ради міста Кропивницького, його представник, після оголошеної перерви не з`явився, повідомлявся, на електронну адресу суду направив заяву про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 154-156). Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили той факт, що відповідач протягом останніх 7 років у квартирі не проживає, його речі в ній відсутні. Перешкоди зі сторони позивача відповідачу у користуванні квартирою не чинилися. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона працює начальником КП "ЖЕО №1" та неодноразово засвідчувала на актах підписи зазначених свідків , які приходили до ЖЕО з позивачем. Окрім того, за її підписом була видана позивачу довідка про те, що станом на 01.01.2018 року за спірною квартирою існувала заборгованість за послуги з утримання будинку в сумі 5929, 42 грн., які в подальшому оплатив [PERSON] в повному обсязі. Стверджувала, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані дві особи: [PERSON] , [PERSON] , проте останній з 2011 року у квартирі не проживає . Заслухавши виступи позивача, його представника, представника відповідача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом, на ім`я відповідача [PERSON] з сім`єю із 3-х чоловік 14.04.1987 року видано ордер №230, на підставі рішення виконкому від 10.04.1987 року №295 на право зайняття житлового приміщення житловою площею 27,25 кв.м., що складається із 2-х кімнат у квартирі [ADDRESS] , склад сім`ї: [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька (а.с. 5). Відповідно свідоцтва про народження, розірвання шлюбу (а.с. 7, 14) позивач [PERSON] є сином [PERSON] , онуком [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Крім того, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 7). Квартира за вищезазначеною адресою на теперішній час є неприватизованою та перебуває у власності територіальної громади м. Кропивницького. 02 лютого 2018 року начальником КП`ЖЕО»№1 КМР» видано [PERSON] , 1988 р.н., довідку №460 в тому, що він зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 23.07.1988 року і по теперішній час (а.с. 12). Згідно виписки з особового рахунку № [NUMBER] [PERSON] по [ADDRESS] квартиру, склад сім`ї 2 чол., загальна площа 50,30 кв.м., житлова площа 28,10 кв.м. (а.с. 9). Відповідно довідки №404 від 31 січня 2018 року склад сім`ї: 2 (дві) особи. [PERSON] , 1952 р.н. за вище вказаною адресою не проживає з 2011 року (а.с. 13). Згідно ч. 1 статті 58 Житлового кодексу Української PCP, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово - експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно ч.ч.1,2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до ст. 78 ЖК України, тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення. Члени сім`ї, що проживають у жилому приміщенні, наймач якого тимчасово відсутній (статті 71, 73), вправі користуватися всім займаним приміщенням. При цьому вони здійснюють права і обов`язки за договором найму цього приміщення. Як вбачається із довідки начальника КП "ЖЕО №1 МРМК" [PERSON] від 31 січня 2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровано дві особи: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до наявної у КП "ЖЕО №1 МРМК" інформації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , не проживає з 2011 року по теперішній час, його місце проживання невідомо. [PERSON] участі в утриманні житла не бере, за послуги з утримання будинку та прибудинкової території не сплачує. Станом на 01.01.2018 року за вищевказаною адресою існувала загальна заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 5 929 грн. 42 коп., на даний час заборгованість сплачена [PERSON] у повному обсязі (а.с. 8). У порядку, встановленому ст.ст. 6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і Правилами реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, відповідач з 2011 року не здійснив реєстрацію зміни свого місця проживання. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, п. 41, від 2 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, п. 42, від 2 грудня 2010 року). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Так, факт не проживання відповідача з лютого 2011 року за адресою [ADDRESS] засвідчується актами від 14.01.2017 року, 15.01.2015 року, 13.03.2016 року, 02.02.2018 року ( а.с. 15-18) та показами свідків, підтвердженими в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Зазначалось, що відповідач добровільно виїхав з квартири до своєї цивільної дружини. Окрім того, відповідач з лютого 2011 року не з"являвся до квартири, де проживала його дружина та падчерка із сином(позивачем), меблі, речі його там не зберігаються. Крім того, зазначене не заперечувалось і стороною відповідача. Судом не встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням, та не встановлено того, що з лютого 2011 року відповідач мав інтерес до даного житлового приміщення, та не встановлено, що продовжував зберігати намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Тільки на початку 2018 року, після подачі позову до суду , вирішив приватизувати спірну квартиру. Згідно довідки, виданої 26 січня 2019 року головою правління ОСББ "Світ" Тригубенко Л.В., з 01.01.2012 року [PERSON] проживає по [ADDRESS] , але не зареєстрований (а.с. 198). При цьому, суд звертає увагу на те, що наявність заборгованості яка була по квартирі за комунальні послуги, не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд також критично відноситься до заперечень відповідача на те, що позивач є лише користувачем квартири, а відтак не користується правом на пред`явлення такого роду позовів. Зі змісту ст. 72 Житлового кодексу вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому , право на пред`явлення такого позову лише власником приміщення законом не встановлено. За таких умов , правом на звернення володіють усі особи, чиїх прав та інтересів дане питання стосується, в тому числі і інший квартиронаймач. Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а тому пред`явлення позову позивачем про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі, є способом захисту його права в розумінні ст.4 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Таким чином , вищезазначене дає підстави суду для висновку, що відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщеннями , оскільки непроживає у ньому з лютого 2011 року, тобто більше як шість місяців та відсутні для цього поважні причини, відтак позов є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 704,80 грн. - судового збору. Тому,

Outcome: approved