Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

До Чернівецького районного суду звернулася [PERSON] із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 13.11.2014 року [PERSON] складено заповіт (а.с. 8), відповідно до якого належну їй на підставі державного акту серії ЯА №107066, виданого Чернівецькою районною державною адміністрацією 29.03.2005 (а.с. 6), земельну ділянку, розташовану на території Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, заповіла [PERSON] . Після смерті спадкодавця [PERSON] позивач, будучи спадкоємицею за заповітом, складеним 13.11.2014, звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсона О.П., який повідомив, що заповіт втратив чинність у зв`язку із наявністю іншого заповіту, відповідно до якого [PERSON] заповіла належне їй майно [PERSON] . З 2016 року у заповідача [PERSON] почала проявлятися хвороба Альцгеймера початкові прояви І ступеня, тому, вважає, що заповіт, складений [PERSON] 24.01.2018 року, відповідно до якого усе своє майно остання заповіла [PERSON] , порушує її права, як спадкоємця, тому просить визнати вказаний заповіт недійсним та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого на ім'я [PERSON] у спадковій справі №64/2018. Позивач та її представник - адвокат Совгира Л.В. в судовому засіданні свої вимоги підтримують на умовах, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, тому просять визнати недійним заповіт, складений [PERSON] 24.01.2018 року на ім`я [PERSON] та визнати недійним свідоцтво про право на спадщину від 06.09.2018 у спадковій справі №64/2008, виданого [PERSON] . Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Середюк О.В. позовні вимоги не визнають, заперечують проти їх задоволення, вказавши, що заповіт було складено та посвідчено згідно вимог чинного законодавства та жодних порушень допущено не було. Позов є безпідставним, необґрунтованим, викладені у ньому факти не відповідають дійсності, а тому він не підлягає задоволенню судом. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсон О.П. в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Ним подано письмові пояснення на позовну заяву (том 1 а.с. 174), в яких він зазначив, що 24.01.2018 року ним, як приватним нотаріусом дійсно був посвідчений заповіт від імені [PERSON] та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №82.При посвідченні заповіту ним було з`ясовано обсяг цивільної дієздатності заповідача [PERSON] , виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Посвідчення заповіту у присутності свідків може бути за бажанням заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт. З огляду на хворобу рук заповідач доручила підписання заповіту [PERSON] . В присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] , самого заповідача [PERSON] , заповіт було підписано [PERSON] . Пунктом 2 частини 4 статті 274 ЦПК України встановлено, що в порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи, зокрема, у спорах щодо спадкування. У відповідності до положень п.2 ч.4 ст.274 ЦПК України дана цивільна справа не підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження, тому згідно ухвали від 03.09.2018 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , ґрунтуючись на наступних підставах. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. Разом із тим, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Так як, оскаржуваний заповіт оформлено [PERSON] 24 січня 2018 року, до правовідносин, що пов`язані із його недійсністю, слід застосувати норми Цивільного кодексу України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Стеттею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України). Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Зокрема, така особа не може бути зацікавлена у посвідченні заповіту, вона має володіти повною дієздатністю тощо. Крім того, таку особу слід попереджати про неможливість розголошення відомостей про факт складання заповіту та його зміст. Глава 17 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів. Так, в п.157 вказаної Інструкції зазначено, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч.2 ст.1248 та частин 1 - 6 ст.1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. При цьому, таких же вимог щодо особи, яка підписує заповіт замість заповідача прямо не передбачено, хоча нотаріус повинен перевірити документи та посвідчити їх особу. Згідно заповіту, складеного [PERSON] 13 листопада 2014 року та посвідченого секретарем виконкому Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, заповідач земельну ділянку, належну їй на підставі державного акту серії ЯА №107066, виданого 29.03.2005 року Чернівецькою районною державною адміністрацією Вінницької області, яка розташована на території Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, заповіла [PERSON] (тобто, позивачу по справі) (том 1 а.с. 8). Як вбачається із заповіту, складеного [PERSON] 24 січня 2018 року та посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсоном О.П., вона заповідала все своє майно [PERSON] (тобто, відповідачу по справі) (том 1 а.с. 60). Відтак, спадкування після смерті [PERSON] повинно здійснюватись за заповітом, складним нею 24 січня 2018 року. Із копії спадкової справи №64/3018, заведеної 15.05.2018 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , наданої приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Суперсоном О.П. на виконання ухвали суду від 12.11.2018 про витребування доказів, вбачається, що [PERSON] 15.05.2018 приватному нотаріусу Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсону О.П. подано заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] (том 1 а.с.75). Згідно довідки, виданої виконкомом Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 26.03.2018 за №331, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в [ADDRESS] , належав [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] спадкоємцем за заповітом залишилася [PERSON] , яка постійно проживала разом із [PERSON] у спадковому будинку. Спадкоємцями за законом залишилися доньки [PERSON] : [PERSON] , 1953 року народження, яка проживає в АР Крим та [PERSON] , 1958 року народження, яка проживає в м. Новосибірськ, Росія (том 1 зворотній бік а.с. 80). Як свідчить копія заяви від 28.01.2019, посвідчена нотаріусом нотаріального округу міста Новосибірська Російської Федерації, [PERSON] , 1958 року народження (тобто, донька спадкодавця [PERSON] ), пропустила строк подачі заяви про прийняття спадщини після смерті матері, однак звертатися до суду з приводу його поновлення наміру не має, свідоцтво про право на спадщину за законом отримувати не бажає, фактично не вступала в управління спадковим майном, не заперечує проти отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] (том 1 а.с. 133). Як вбачається зі змісту заповіту, складеного 24.01.2018, його складено у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку із хворобою рук заповідача, на її особисте прохання та за її дорученням, після прочитання заповіту нотаріусом, а також свідками вголос, даний правочин у присутності заповідача підписано [PERSON] (том 1 а.с. 81). Заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі 24.01.2018 за номером 82 приватним нотаріусом Суперсоном О.П., що стверджується витягом №50653081 про реєстрацію в Спадковому реєстрі (том 1 а.с. 82). 06.09.2018 [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово - комунальних послуг, придбання палива та скрапленого газу (том 1 а.с. 83). 06.09.2018 приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсоном О.П. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово - комунальних послуг, придбання палива та скрапленого газу на 2018 рік в сумі 4176,56 грн., належної спадкодавцеві [PERSON] на підставі довідки за №434, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області від 10.04.2018 ( том 1 а.с. 85, 84). Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, який 24 січня 2018 року посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсоном О.П., зареєстрований в Спадковому реєстрі за №61899741 (номер в реєстрі нотаріальни дій - 82), [PERSON] , на випадок своєї смерті, все своє майно, де в воно не було та з чого воно не складалось, та взагалі все те, що на день смерті за законом буде мати право заповіла [PERSON] . При цьому нотаріусом, заповідачу роз`яснено зміст ст.ст.534, 535 ЦК України. Текст заповіту виготовлений машинописним способом, зазначено місце та час його укладення, також заповіт містить зазначення даних про особу заповідача - [PERSON] , мешканки с.Березівка Чернівецького району Вінницької області. У зв`язку із хворобою рук заповідача, на її особисте прохання та за її дорученням, після прочитання заповіту нотаріусом, а також свідками вголос, даний правочин на виконання положень статті 1253 ЦК України, у присутності заповідача та двох свідків [PERSON] , [PERSON] підписано [PERSON] , а також особою, яка його посвідчила. Із тексту спірного заповіту вбачається, що він складений з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, а саме складений у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів із зазначенням часу, місця його укладення, встановленням особи заповідача, підписаний особою, уповноваженою заповідачем - [PERSON] , прочитаний нотаріусом вголос, за проханням заповідача підписаний уповноваженою нею особою - [PERSON] , належним чином посвідчений приватним нотаріусом Суперсоном О.П., особу [PERSON] , який засвідчив заповіт своїм підписом за дорученням заповідача та його дієздатність приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсоном О.П. встановлена та перевірена, про що відображено в самому заповіті. Свідок [PERSON] суду пояснив, що 24.01.2018 перебував в домоволодінні [PERSON] , розташованому по [ADDRESS] , де у присутності приватного нотаріуса Суперсона О.П. та свідків [PERSON] , [PERSON] за дорученням [PERSON] , яка через хворобу рук не могла здійснити підпис, ним було підписано заповіт, відповідно до якого все своє належне майно вона заповіла [PERSON] . Зазначив, що таке рішення було волевиявленням заповідача [PERSON] , ніхто її до цього не примушував та не схиляв. Свідок [PERSON] - сусідка [PERSON] , суду пояснила, що за проханням [PERSON] була присутньою при складанні та підписанні заповіту [PERSON] . Зазначила, що 24.01.2018 року приватний нотаріус Суперсон О.П. прибув до будинку, в якому проживала покійна [PERSON] , а також [PERSON] . Через хворобу рук [PERSON] не могла самостійно підписати заповіт, тому доручила це [PERSON] . Приватний нотаріус О.П. зачитав вголос зміст заповіту, відповідно до якого усе майно, що належатиме на час смерті [PERSON] , заповідач заповіла [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON] до смерті останньої. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у січні 2018 до [PERSON] приїхав приватний нотаріус, який запитав на кого все належне майно остання хоче заповісти, на що [PERSON] чітко відповіла, що все своє майно заповідає [PERSON] . Нотаріусом вголос було прочитано складений заповіт, я кому за дорученням [PERSON] підписався [PERSON] . Свідок [PERSON] - сусідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] доглядала за [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] була при пам`яті, все розуміла, всіх впізнавала. Перший заповіт складено [PERSON] на користь [PERSON] , а другий - на користь [PERSON] . Свідок [PERSON] - чоловік позивача [PERSON] , суду пояснив, що [PERSON] була неадекватною з 2016 року, не вміла пояснити чого хоче, не впізнавала людей. Свідок [PERSON] - далека родичка [PERSON] , суду пояснила, що часто навідувалась до [PERSON] , вона не розмовляла, не впізнавала людей, сусідів, протягом двох років до смерті хворіла, нічого не розуміла. Свідок [PERSON] - завідуюча амбулаторією Березівської АЗПСМ, суду пояснила, що [PERSON] перебувала на обліку у сімейного лікаря. У червні 2017 року у [PERSON] стався гіпертонічний криз, після чого вона не впізнавала людей. [PERSON] встановила діагноз [PERSON] - хвороба Альцгеймера ІІ-ІІ ст. з порушенням функцій пам'яті, впізнавання, у неї була невиразна мова, тремор всього тіла. Всі записи, зроблені нею у медичній картці [PERSON] , підтверджує. Згідно довідки, виданої виконкомом Березівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 19.11.2018 року за №1001, [PERSON] здійснювала догляд та проживала разом із [PERSON] до дня її смерті та проводила поховання [PERSON] , яка померла [INFO] (том 1 а.с. 126). Здійснення догляду та спільне проживання [PERSON] із [PERSON] до дня її смерті, проведення нею поховання [PERSON] підтверджено також в судовому засіданні показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. Позивач та його представник при обранні способу захисту права вказували на положення ст.225 ЦК України та ст.1257 ЦК України. Заповіт, як вид одностороннього правочину повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.202, ч.2 ст.203 ЦК України). Відповідно до ст., ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251 - 1252 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства. За змістом ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Призначення експертизи у разі заявлення клопотання про її призначення хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи згідно з вимогами п. 2 ч. 1 статті 145 ЦПК України є обов`язковим. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2833цс16. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Як вбачається із п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними», при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно ухвали Чернівецького районного суду Вінницької області від 06.06.2019 по справі призначено посмертну судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І. Ющенка». Згідно висновку судово - психіатричного експерта комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» №13 від 20.11.2019 року, [PERSON] на час складання нею заповіту від 24.01.2018 року страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді деменції не уточнених органічних захворюваннях головного мозку змішаної форми (F02.845). Про це свідчать дані анамнезу про її страждання з 1991 року на атеросклеротичний кардіосклероз, з 1995 року на ішемічну хворобу серця, серцеву недостатність І ст., з 2014 на міокардіосклероз, з 2017 на гіпертонічну хворобу, склероз аорти, дифузний міокардіофіброз, що призвело до органічного ураження головного мозку, ряду значних змін в її психіці у формі астенічних проявів (скаржилась на головний біль, запаморочення, різку слабкість), вираженого інтелектуально - мнестичного зниження (з медичної документації слідує, що лікар при огляді 03.03.2014 відмітила, що пацієнтка малоконтактна, в свідомості, очима відповідає «так» і «ні», більшість заперечує. [PERSON] на час складання заповіту від 24.01.2018 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Експертна комісія не підтверджує встановлений сімейним лікарем діагноз: хвороба Альцгеймера, початок захворювання, оскільки, в медичній документації відсутня консультація лікаря - невролога, в компетенції якого встановлювати даний діагноз (том 1 а.с. 227 - 232). Відповідач [PERSON] , сумніваючись у правильності висновків експерта у зв`язку з їх необгрунтованістю, недоведеністю, в судовому засіданні було заявлено клопотання про призначення по цивільній справі повторної комісійної посмертної судово - психіатричної експертизи. Обґрунтовуючи своє клопотання, [PERSON] посилалася на те, що разом із матеріалами цивільної справи експертам направлено амбулаторну картку хворого №7134 на ім`я [PERSON] , з якої без спеціальних знань видно, що в картці зроблено дописування між рядками раніше зроблених записів, що ставить під сумнів діагноз, поставлений лікарем [PERSON] , але це жодним чином не відображено у висновку експерта. Окрім того, експертами не звернуто увагу на те, що [PERSON] не була оглянута лікарями спеціалістами (зокрема, невропатологами, психіатрами) і відсутні їх висновки (діагнози) щодо психічного стану [PERSON] . Невідоме походження наявність аналізів [PERSON] , оскільки, [PERSON] , яка постійно проживала з нею, не доставляла [PERSON] до лабораторії, відсутні про це і вказівки лікаря [PERSON] , додому лаборанти також не приїжджали. Беручи до уваги пояснення [PERSON] про те, що [PERSON] , за якою наглядала та постійно до смерті проживала, жодного разу здавала будь - яких аналізів, до лабораторії не доставлялась, додому лаборанти також не приїжджали, однак, в амбулаторній картці є запис про проведення аналізів, що ставить даний доказ під сумнів, оскільки, лікар [PERSON] не змогла пояснити їх походження, отже, неможливо в повній мірі стверджувати про вірно встановлений діагноз [PERSON] , чітко стверджувати про неможливість спадкодавця під час складання та посвідчення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, суд критично ставиться до дописування між рядками раніше зроблених записів в амбулаторній картці [PERSON] оглянутої в судовому засіданні, про які лікар [PERSON] також не змогла чітко пояснити хто дописував та коли, оскільки, в той період [PERSON] за допомогою не зверталася, а на підставі вище вказаної амбулаторної картки була зроблена перша посмертна судово - психіатрична експертиза, яка викликає сумніви у вірності та беззаперечності висновку експертів комунального закладу «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І. Ющенка» про стійкий розлад здоров`я [PERSON] , те, що остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на момент вчинення правочину. Факт наявності психічної хвороби за життя у спадкодавця не підтверджено жодним належним і допустимим доказом, обмежено недієздатною чи недієздатною [PERSON] також не визнавалася, що свідчить про те, що остання на час складання та посвідчення заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Судом, врахувавши, що в клопотанні відповідача [PERSON] про призначення повторної комісійної посмертної судово - психіатричної експертизи наведено належні докази щодо сумнівів у правильності висновків експерта у зв`язку з їх необгрунтованістю, або недоведеністю, вказано та в чому полягає істотність цих порушень, 25.05.2020 постановлено ухвалу про призначення по справі повторної комісійної посмертної судово - психіатричної експертизи, проведення якої доручено комунальному некомерційному підприємству «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради» (том 2 а.с. 23-24). Згідно висновку судово - психіатричного експерта №663, наданого комунальним некомерційним підприємством «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради», відповісти на запитання про те, чи могла [PERSON] , яка померла [INFO] , за своїм психічним та фізичним станом розуміти значення своїх дій та керувати на час оформлення заповіту 24.01.2018 року, не представляється можливим (том 2 а.с. 46 - 50). Обгрунтовуючи такий висновок експерти посилаються на те, що при дослідженні об`єктів експертизи (матеріалів цивільної справи та медичної карти амбулаторного хворого) не виявлено будь - яких даних про те, що [PERSON] оглядалася лікарем - психіатром; за даними архіву Вінницької обласної психоневрологічної лікарні імені академіка О.І. Ющенка вона на стаціонарному лікуванні не перебувала і за медичною допомогою в дану установу не зверталася; за даними КНП «Чернівецька ЦРЛ» на обліку у лікаря - психіатра та нарколога не перебувала. Згідно із записом в амбулаторній карті від 03.03.2014 хвора малоконтактна, захворіла два дні тому, зранку розмовляла, в свідомості, очима відповідає «так» і «ні» на поставлені запитання. Крім соматичних діагнозів було встановлено діагноз: хвороба Альцгеймера, початок захворювання. Опис стану підекспертної не відповідає даному діагнозу. З продовження даного запису вбачається, що стан хворої покращився, почала розмовляти, відповідати на запитання незрозумілою мовою. Згідно із записом в амбулаторній карті від 25.03.2016 року скарги на головний біль, біль в епігастрії. Є описання лише соматичного стану, в кінці якого дописано «зниження когнітивних функцій». Встановлено діагноз: гіпертонічна хвороба вперше виявлена ІІ ст.., ризик ІІІ. ІХС; ДМФ, СН 2А ст. Хронічний гастродуоденіт. Хронічний коліт в фазі загострення (ХОХЛ). Хвороба Альцгеймера; зниження пам`яті, впізнавання ІІ-ІІІ ст. Останній огляд під експертної лікарем загальної практики та сімейної медицини 01.09.2017 - хвора після ГРВІ, зберігається кашель, більше зранку. Хвора самостійно встає, ходить в межах подвір`я, мало розмовляє. Хвора мало контактна, скандована мова, на запитання відповідає кивком голови. Діагноз: ІХС: диф. М.фіброз, склероз аорти, Гіпертонічна хвороба ІІ ст., лабільний перебіг. Хронічний гастродіоденіт. Хронічний коліт (закрепи). Хвороба Альцгеймера: зниження пам`яті (порушення впізнання) ІІ ст. Ніякі обстеження, необхідні для постановки діагнозу: Хвороба Альцгеймера (згідно з даним амбулаторної карти) підекспертній не проводилися і лікування з приводу даного захворювання не призначалося. Із запису від 05.03.2018 вбачається, що виписано свідоцтво про смерть №353, в другому пункті якого вказана хвороба Альцгеймера. Згідно із завіреною ксерокопією лікарського свідоцтва про смерть (без номера) від 05.03.2018 в другому пункті хвороба Альцгеймера не вказана (том 2 а.с.46-50). У постановах Верховного Суду вказується, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12; постанова Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі №6-1531цс16; постанова Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №161/17119/16-ц; постанова Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №522/25597/13-ц; постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №311/3823/15). Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12). Висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (Постанова ВСУ від 18.02.2021 у справі №727/9908/17-ц). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша та друга статті 1257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину". У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України". 24.01.2018 року [PERSON] на підставі ст.1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст.1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна [PERSON] , що підтверджує заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсоном О.П., зареєстрований в реєстрі. На час складання заповіту заповідачу було 99 повних років. Тому, суд вважає, що такі підстави як похилий вік та хвороба (або її наслідки) могли бути тими причинами, за яких [PERSON] було важко скласти та підписати заповіт. Також слід зазначити, що відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Заповіт, що оскаржується, складений 24.01.2018 року, заповідач помер [INFO] , тобто, між складанням заповіту та смертю заповідача був час, протягом якого заповідач не відмінив його і не вніс до нього зміни. Добровільне волевиявлення [PERSON] при складанні заповіту на [PERSON] підтвердив свідок [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] через хворобу рук не могла самостійно підписати заповіт, тому доручила це зробити йому. Заповіт було прочитано нотаріусом вголос, [PERSON] чітко розуміла кому заповідає належне їй майно, ніякого тиску на її волевиявлення при прийнятті такого рішення не було. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Відповідно до наданих до суду документів підтверджено, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла. Будь-яких доказів на підтвердження доводів про те, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, суду не надано. Посилання позивача на те, що [PERSON] хворіла хворобою Альцгеймера: зниження пам`яті (порушення впізнання), внаслідок чого не могла усвідомлювати значення своїх дій, не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, на підставі яких можна було б зробити про це беззаперечний висновок; позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача. Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що слід піддати сумніву збереження спроможності на його здатність повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України. Судом сторонам було роз`яснено право на проведення ще однієї третьої посмертної судово - психіатричної експертизи задля усунення сумнівів, однак, сторони таким правом не скористались, тому для прийняття єдино правильного рішення по даній справі суд бере до уваги проведену судову - психіатричну експертизу №663 комунального некомерційного підприємства «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Хмельницької обласної ради», оскільки, вважає достовірним доказом, який переважає над іншим доказом, а саме висновок експерта №13, проведений комунальним закладом «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І. Ющенка». Суд при цьому виходить із презумпції психічного здоров`я [PERSON] , суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених Закону України «Про психіатричну допомогу» (ст.3) та іншими законами України. Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я особи та недоведеність абсолютної неспроможності [PERSON] в момент підписання оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення та надавши оцінку наявним у справі доказам - показам свідків, які беззаперечно не довели те, що [PERSON] страждала на тяжку психічну хворобу під час підписання заповіту, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України для визнання оспорюваного заповіту недійсним. Сам факт наявності у [PERSON] скарг на різку слабкість, тремор рук, головний біль, скандована мова та встановлений діагноз: гіпертонічний криз, гіпертонічна хвороба, хронічний коліт, хронічний бронхіт, не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту, та не спростовує презумпцію психічного здоров`я. Як зазначено у висновку експерта №663, на основі чого встановлювався діагноз хвороба Альцгеймера І-ІІ ст. незрозуміло, ніякі обстеження необхідні для постановки даного діагнозу (згідно з даними амбулаторної картки) підекспертній не проводились і лікування з приводу даного захворювання не призначалось. Згідно із завіреної копії лікарського свідоцтва про смерть від 05.03.2018 року хвороба Альцшеймера не вказана (том 1 а.с. 245-246). На відсутність сумнівів щодо дієздатності [PERSON] під час підписання заповіту вказав у своєму поясненні приватний нотаріус Суперсон О.П. Таким чином, беззаперечних доказів того, що [PERSON] під час підписання заповіту абсолютно неспроможна була розуміти значення своїх дій та керувати ними позивач суду не надав. До висновку про абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та керувати ними прийшов і Верховний Суд в складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №552/5808/17. Оскільки, під час розгляду справи не було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем та її представником належними і допустимими доказами обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог. Вище наведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, "Авшар проти Туреччини" від 10.07.2001 року та «Коробов проти України» від 21.10.2011року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. При цьому суд керується принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Розумним є сумнів, який грунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За відсутності належних та допустимих доказів того, що під час складання заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, та враховуючи те, що проведеною у справі експертизою не було встановлено абсолютної неспроможності [PERSON] у момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а посилання на те, що слід піддати сумніву збереження спроможності на здатність заповідача повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, саме по собі не є підставою для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Таким чином, оскільки судом не визнано недійсним або нікчемним заповіт від 04.03.2018 року, який оскаржується позивачем, то чинність заповіту складеного [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсоном О.П., не скасовується. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування в також в інших випадках встановлених законом. Оскільки в ході розгляду справи не встановлено, що [PERSON] не мала права на спадкування за заповітом, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсоном О.П. З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову є підстави відмовити повністю. При вирішенні питання щодо судових витрат, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не має підстав для присудження позивачу судових витрат за рахунок відповідача. На підставі ст., ст.16, 1233-1234, 1247-1248 ЦК України, п.п.1, 2, 5 Глави 1 Розділу І, Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595,

Outcome: dismissed