Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» звернулось до суду з позовом до Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа - [PERSON], про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи свої вимоги наступним. 21 грудня 2006 р. між ЗАТ «Агробанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 8.840.06.12М, за яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 400 000 доларів США строком з 21 грудня 2006 р. по 17 грудня 2021 р. зі сплатою 15,5 відсотків річних. На забезпечення виконання вказаних зобов'язань за договором кредиту 21 грудня 2006 р. між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 8.840.06.12М/2, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також 21 грудня 2006 р. було укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя до іпотечного договору № 8.840.06.12М/2, який визначив додаткові способи звернення стягнення у відповідності до ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання позичальником зобов'язань. Права іпотекодержателя за даним договором іпотеки банком були відступлені іншій юридичній особі, та у подальшому, були відступлені позивачеві за договором від 12 березня 2014 р., укладеним між ТОВ «Кредекс Фінанс» та позивачем ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», за яким позивач став іпотекодержателем за договором іпотеки від 21 грудня 2006 р. Також позивачеві були передані і права кредитора за договором кредиту, укладеного із [PERSON] Відповідачем в рамках здійснення виконавчого провадження було накладено арешт та заборону відчуження на квартиру, яка є предметом іпотеки, та належить на праві власності [PERSON] Вважаючи, що накладений арешт порушує права позивача як іпотекодержателя, позивач, посилаючись на вимоги Закону України «Про іпотеку», просив суд звільнити з-під арешту та зняти заборону відчуження щодо квартири [ADDRESS] (арк. справи 1-3). Ухвалою суду від 12 листопада 2015 р. у зв'язку зі зміною прізвища третьої особи ухвалено вважати вірним прізвище третьої особи [PERSON] (арк. справи 50). Представник позивача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (арк. справи 55, 65). Також від відповідача не надходили постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на виконання ухвали суду від 15 вересня 2015 р. (арк. справи 33). Третя особа з'явилась у судове засідання, призначене на 12 листопада 2015 р., повідомивши суд про зміну свого прізвища на [PERSON] В подальшому в судові засідання не з'являлась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась судом належним чином (арк. справи 51, 56), надіслала до суду письмові заперечення проти позову, в яких просила закрити провадження у справі, оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а є спором адміністративної юрисдикції (арк. справи 59). За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів в порядку статті 224 ЦПК України, за відсутності учасників процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. 21 грудня 2006 р. між ЗАТ «Агробанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 8.840.06.12М, за яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 400 000 доларів США строком з 21 грудня 2006 р. по 17 грудня 2021 р. зі сплатою 15,5 відсотків річних на придбання нерухомості (арк. справи 7-8). На забезпечення виконання вказаних зобов'язань за договором кредиту, відповідно до п. 2.1 договору кредиту, 21 грудня 2006 р. між ЗАТ «Агробанк» як іпотекодержателем та [PERSON] як іпотекодавцем було укладено іпотечний договір № 8.840.06.12М/2, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 57,66 кв.м, жилою площею 41,01 кв.м, яка передається в іпотеку для забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 8.840.06.12М від 21 грудня 2006 р., та яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 8 вересня 2004 р. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 4572 (арк. справи 9-11). Також, 21 грудня 2006 р. між ЗАТ «Агробанк» та [PERSON] було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя до іпотечного договору № 8.840.06.12М/2, пунктом 2.2 якого передбачено, що у разі порушення позичальником та/або іпотекодавцем зобов'язань за Основним договором або умов Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Пунктом 3.2 цього договору передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем та/або позичальником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим та/або позичальником за основним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки у відповідності до п. 2.2 цього договору. В такому випадку цей договір згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є правовстановлюючим документом на предмет іпотеки і правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність в порядку та за вартістю, визначеними відповідно до вимог діючого законодавства України. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. (арк. справи 12). 26 вересня 2011 р. між ПАТ «БАНК ВОСТОК», який є правонаступником ПАТ «ХОУМ КРЕДИТ БАНК», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань, коштів та майна ВАТ «ХОУМ КРЕДИТ БАНК», який є правонаступником усіх прав та зобов'язань, коштів та майна ЗАТ «Агробанк», як первісним кредитором та ТОВ «Кредекс Фінанс» як новим кредитором було укладено договір відступлення права вимоги № 7, предметом якого є відступлення первісним кредитором новому кредитору за плату належного йому права вимоги за договорами, що станом на дату підписання договору становить 90 706 750,52 гривні. У пунктах 1.2, 2.2 договору визначено, що до нового кредитора переходять права вимоги, в тому числі, за кредитними та іпотечними договорами, визначеними у додатках до цього договору (арк. справи 13). 8 грудня 2011 р. між ПАТ «БАНК ВОСТОК», який є правонаступником ПАТ «ХОУМ КРЕДИТ БАНК», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань, коштів та майна ВАТ «ХОУМ КРЕДИТ БАНК», який є правонаступником усіх прав та зобов'язань, коштів та майна ЗАТ «Агробанк», як первісним іпотекодержателем та ТОВ «Кредекс Фінанс» як новим іпотекодержателем було укладено договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 8.840.06.12М/2 від 21 грудня 2006 р., за яким у зв'язку з укладенням між первісним іпотекодержателем та новим іпотекодержателем 26 вересня 2011 р. договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами, первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю всі права вимоги за іпотечним договором від 21 грудня 2006 р. № 8.840.06.12М/2, укладеного між ЗАТ «Агробанк», правонаступником якого є первісний кредитор, та [PERSON] Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лісовенко В.В. (арк. справи 21). 7 серпня 2012 р. між ПАТ «БАНК ВОСТОК», який є правонаступником ПАТ «ХОУМ КРЕДИТ БАНК», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань, коштів та майна ВАТ «ХОУМ КРЕДИТ БАНК», який є правонаступником усіх прав та зобов'язань, коштів та майна ЗАТ «Агробанк», як первісним іпотекодержателем та ТОВ «Кредекс Фінанс» як новим іпотекодержателем було укладено договір про відступлення права вимоги за договором про задоволення вимог іпотекодержателя до іпотечного договору № 8.840.06.12М/2 від 21 грудня 2006 р., за яким ТОВ «Кредкс Фінанс» були відступлені права вимоги за вищевказаним договором, укладеним між ЗАТ «Агробанк» та [PERSON] (арк. справи 22). 17 лютого 2014 р. між ТОВ «Кредекс Фінанс» як первісним кредитором та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» як новим кредитором укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, за якими позивачеві передані (відступлені) права вимоги щодо кредитних та забезпечувальних договорів (арк. справи 15-18). Відповідно до додатку до цього договору, відбулось також відступлення прав вимоги за вищевказаним кредитним та іпотечним договорами від 21 грудня 2006 р. (арк. справи 19-20). 12 березня 2014 р. між ТОВ «Кредекс Фінанс» як первісним іпотекодержателем та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» як новим іпотекодержателем було укладено договір про відступлення прав за договорами іпотек, за яким ТОВ «Кредекс Фінанс» відступив позивачеві права за договорами іпотеки згідно з додатком до договору. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1871 (арк. справи 23-24). Відповідно до додатку до цього договору, позивачеві також передано право вимоги за іпотечним договором від 21 грудня 2006 р., укладеного із [PERSON] (арк. справи 24-26). На підставі цього договору приватним нотаріусом було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 12 березня 2014 р., що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру прав (арк. справи 27). Таким чином, позивач ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» у встановленому законом порядку набув прав іпотекодержателя за договором іпотеки від 21 грудня 2006 р., укладеного із [PERSON] № 8.840.06.12М/2, предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 47494748 від 12 листопада 2015 р., в даному Реєстрі зареєстровано заборону на нерухоме майно на підставі вищевказаного іпотечного договору 21 грудня 2006 р. (арк. справи 45-46). Враховуючи, що відповідачем ухвала суду від 15 вересня 2015 р. залишилася невиконаною в частині надання суду постанови про арешт майна боржника та заборону на його відчуження щодо майна [PERSON], судом за клопотанням позивача було зроблено запит до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 50538370 від 22 грудня 2015 р., в даному Реєстрі 3 жовтня 2009 р. зареєстровано арешт на нерухоме майно на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н від 2 жовтня 2009 р., винесеної Самарським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 9116357 (арк. справи 62-63). 14 вересня 2015 р. позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив зняти арешт та заборону на відчуження нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Ухвалою судді від 15 вересня 2015 р. провадження у справі було відкрито. Суд вважає необґрунтованими заперечення третьої особи, в яких вона просила закрити провадження у справі, оскільки спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта. У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом. Отже, необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій. Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення. Юрисдикція адміністративних судів згідно із частиною 1 статті 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Згідно із пунктом 1 частини 2 цієї ж статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації. У пункті 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року судам роз'яснено, що всі адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час проведення виконавчих дій, розглядаються з особливостями, установленими статтею 181 КАС України. Так, ч. 1 ст. 181 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Частиною 4 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження", визначено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. У ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження", закріплено перелік осіб, які є учасниками виконавчого провадження, серед них: державний виконавець; сторони (стягувач і боржник); представники сторін; експерти; спеціалісти; перекладачі; суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання, а також визначено коло осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, серед них: поняті; працівники органів внутрішніх справ; представники органів опіки і піклування; інших органів і установ у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, позивач не є ані учасником виконавчого провадження, ані особою, яка залучається до проведення виконавчих дій. Тобто, в межах спірних правовідносин, на які поширюються особливості розгляду, передбачені ст. 181 КАС України, позивач не є тією особою, якій закон надає право на звернення до адміністративного суду із позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця. У п. 19 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року, судами при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно. У даному випадку заявлені позовні вимоги вказують на спір, який виник у зв'язку з правом на заставлене майно, на яке державним виконавцем накладено арешт. У ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", зазначено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно з частинами 1 та 2 статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця. Отже із аналізу зазначених статтей 54 і 60 Закону України "Про виконавче провадження" слідує, що єдиним способом захисту прав заставодержателя у межах виконавчого провадження, де останній не є а ні стороною а ні іншим учасником виконавчих дій, є звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Тобто, арешт державним виконавцем майна (в т.ч. і вчинення ним дій, які спрямовані на його застосування), не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий, оскільки як вбачається з матеріалів справи, предметом спору та об'єктом судового захисту є саме право застави нерухомого майна - іпотека. Вимоги заставодержателя про звільнення заставленого майна з-під арешту мають цивільно-правову природу і підлягають захисту способами, визначеними Цивільним кодексом України для захисту майнових прав, а вирішення такої справи потребує з'ясування наявності цивільного права на майно у сторін спору. Даний позов про звільнення майна з-під арешту заявлено у зв'язку з наявністю у позивача, на його думку, пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно перед іншими кредиторами. Таким чином, предметом позову у цій справі є спір з іншими кредиторами про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно як заставодержателя, який повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства згідно з ч. 2 ст. 114 ЦПК України. За таких обставин, вказаний спір не є публічно-правовим спором в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а вирішується судом у порядку цивільного судочинства. По суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено випадки зняття арешту з майна державною виконавчою службою. Відповідно до частини п'ятої вказаної статті Закону в усіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Згідно з частиною першої статті 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з вимогами статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як передбачено частиною третьою статті статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів. Суд зазначає, що пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ч. 7 ст. 7 Закону України «Про іпотеку»). Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Таким чином, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час відступлення позивачу права вимоги за кредитним договором, передбачалось, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Як було встановлено судом вище, обтяження нерухомого майна іпотекою було належним чином зареєстровано, про що свідчить відповідна інформація з Державного реєстру прав. Тому, в позивача виникло право пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку майно. Таким чином, оскільки право іпотеки (застави нерухомого майна) виникло в іпотекодержателя, правонаступником якого є позивач у справі, 21 грудня 2006 р., тобто до накладення арешту в межах виконавчого провадження щодо [PERSON], суд дійшов висновку що вимоги іпотекодержателя про зняття вказаного арешту з предмета іпотеки - квартири є законними та обґрунтованими. Щодо позовної вимоги про зняття заборони на відчуження даного предмета іпотеки суд зазначає, що відповідно до даних Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, було зареєстровано 3 жовтня 2009 р. саме арешт нерухомого майна, а не заборона на його відчуження, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Підсумовуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги частково, а саме у частині звільнення з-під арешту квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності третій особі, що був накладений в межах виконавчого провадження Самарським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, зареєстрований 3 жовтня 2009 р., реєстраційний номер обтяження 9116357. На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто у розмірі 609,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial