Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Департамент соціальної політики Черкаської міської ради звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення грошової допомоги. В обґрунтування позову зазначено, що відповідачка та її мати [PERSON] (до дня смерті) зареєстровані в [INFO], як внутрішньо переміщені особи. Відповідно до заяв [PERSON] від 02.10.2015, 01.04.2016 та відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 505, вона отримувала адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому чтслі на оплату житлово-комунальних послуг на свою сім"ю в складі: заявниця, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син. Згідно з заявами [PERSON] від 02.11.2015, 26.05.2016 остання отримувала зазначену вище допомогу. Відповідачка та її мати [PERSON] проживали за однією адресою, але отримували вказану допомогу як члени різних сімей, тоді як вони є однієї сім'ю і проживали разом. Оскільки загальний розмір отримуваної допомоги склав понад максимально допустимого для однієї сім'ї (2400грн на місяць), то позивач вимагає стягнути з відповідачки різницю між максимальним розміром допомоги для однієї сім'ї та фактично отримуваних відповідачем коштів, а саме 8579,22 грн.. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити., зазначивши, що відповідачка та [PERSON] є родичами і проживали разом за однією адресою, але допомогу отримували як дві окремі сім"ї, що є порушенням законодавства та призвело до переплати грошових коштів з державного бюджету. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти позову та пояснила, що вони з матірю проживали за однією адресою, про що повідомляли позивача у своїх заявах, але не вели спільного побуту, не мали спільного бюджету та спільного господарства. Мати на власний розсуд розпоряджалася своєю пенсією та іншими коштами. Призначена допомога скеровувалася окремо на її рахунок та рахунок матері. Письмової згоди про отримання допомоги саме нею, як членом сім"ї матері, мати не подавала, так як вони не були однією сім"єю. Будь-якої переплати з боку позивача не отримувала, так як на її особовий рахунок надходила допомога саме у визначеному законодавством розмірі 2400 грн. щомісячно. Представник третьої особи в судове засідання не зявився але скерував заяву про розгляд справи без їх участі позов підтримали та надали пояснення, які приєднані до матеріалів справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, оскільки мала постійне місце проживання та реєстрацію за адресою: [ADDRESS] і була вимушена переїхати до іншої території України у зв'язку з проведенням антитерористичної операції. [PERSON] до початку антитерористичної операції на сході України була зареєстрована за адресою [INFO] [PERSON] з 30.03.2015 і по даний час перебуває на обліку в департаменті соціальної політики Черкаської міської ради за фактичним місцем проживання, спочатку [ADDRESS], а з 03.03.2016 - [ADDRESS]. [PERSON] з 26.11.2015 по 31.01.2017 перебувала на обліку в департаменті за фактичним місцем проживання спочатку [ADDRESS], а з 26.5.2016 - [ADDRESS], як внутрішньо переміщена особа відповідно до Закону Відповідно до заяв [PERSON] від 02.10.2015, 01.04.2016 та відповідно до Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 № 505, вона отримувала адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому чтслі на оплату житлово-комунальних послуг на свою сім"ю в складі: заявниця, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син. Згідно з заявами [PERSON] від 02.11.2015, 26.05.2016 остання отримувала зазначену вище допомогу. За наслідками розгляду заяв відповідачці було призначено і виплачено грошову допомогу, загальний розмір якої за період з жовтня 2014 по березень 2016 склав 27866,91грн.. Спеціалістами Державної фінансової інспекції у Черкаській області було проведено ревізію використання коштів, виділених з державного бюджету на компенсацію підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.01.2014 по 31.03.2016, а також законності призначення, нарахування та виплати усіх видів соціальної допомоги, пільг, субсидій та інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, за період з 2014-2016 роки в департаменті соціальної політики Черкаської міської ради. За наслідками її проведення було встановлено завищення [PERSON] та [PERSON] (враховуючи, що вони є сім'єю) визначеної пунктом 3 Порядку, граничної суми виплати адресної допомоги на сім'ю, що призвело до надмірної виплати такої допомоги на суму 8579,222 грн. Відповідно до [PERSON] соціальної політики від 01.12.2016 № 258/5/75-16 у разі, коли члени сімї повязані родинними стосунками та проживають разом на одній житловій площі, грошова допомога призначається на всіх проживаючих разом. Відповідачу та [PERSON] було повідомлено про причини та розмір переплати з одночасним проханням повернути заборгованість. Заявою від 07.06.2016 [PERSON] повідомила позивача, що дійсно мешкає в квартирі [ADDRESS], де також проживає її донька [PERSON] з родиною. При цьому, пояснила, що з [PERSON] не є однією сім"єю, не мають спільного бюджету та не ведуть спільного господарства. Аналогічну заяву подала [PERSON] 08.06.2016. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами і повністю визнаються сторонами, а тому на підставі ч.1 ст.61 ЦПК суд вважає їх доведеними. Згідно з Конституцією України Україна є демократичною, правовою державою (ст.1); людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст.3); сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51). Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлені Законом України від 20.10.2014р. №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон №1706-VII). Відповідно до ст.2 Закону №1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. З метою підтримки та соціального захисту тимчасово переміщених осіб Кабінетом Міністрів України установлено надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, що передбачено постановою КМУ № 505 від 01.10.2014, якою також затверджений Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (далі Порядок). Відповідно до п.2 Порядку грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців. Пунктом 3 Порядку передбачено, що грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім'ї. Загальна сума допомоги на сім'ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім'ї та не може перевищувати 2400 гривень. Допомога призначається на підставі подання уповноваженим представником сім'ї відповідної заяви, в якій, зокрема, зазначається перелік членів сім'ї. Отже зазначення переліку членів сім'ї, якій призначається допомога, є обовязком особи, яка подає відповідну заяву як уповноважений представник сім'ї. Пунктом 10 Порядку передбачено, що уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю за правильністю її надання. А згідно п.11 Порядку суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються уповноваженим представником сім'ї на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку. Повернення надміру виплачених сум грошової допомоги ґрунтується на засадах регулювання зобовязальних відносин з набуття майна без достатньої правової підстави (глава 83 Цивільного кодексу України), тобто цивільних правовідносин. Відповідно до ст.3 ЦК засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ч.1ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Натомість відповідно до ч.1 ст.1215 ЦК не підлягає поверненню безпідставно набуті, зокрема, допомоги, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Таким чином, право стягнення сум грошової допомоги, виплачених надміру, залежить від достовірності відомостей, які зазначаються уповноваженим представником сім'ї у заяві про призначення такої допомоги, та добросовісності його дій із зазначення таких відомостей. З обставин справи вбачається, що відповідачем при поданні заяви про призначення та виплату допомоги до складу членів сім'ї включено не всіх осіб, які проживають в одній з нею квартирі, а лише тих, кого вона вважає членами своєї сім'ї з огляду на ознаки родинного звязку та спільного побуту. При цьому, відповідачка вказала членами своєї сім'ї малолітнього сина [PERSON], [INFO], та чоловіка [PERSON], [INFO], про що свідчить заява від 02.04.2015 . Відповідач наполягала на тому, що [PERSON] є її матірю, але вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та не пов"язані спільним господарством, а лише проживали за однією адресою [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] також повідомляла позивача про своєї місце проживання, але ніколи не зверталася з заявою про надання згоди на виплату [PERSON] грошової допомоги на одну сім"ю як члену цієї сім"ї. Надаючи оцінку добросовісності дій відповідача суд вважає про наступне. Аналіз змісту Порядку свідчить, що цим нормативно-правовим актом не передбачено переліку фізичних осіб, які мають включатися до складу сім'ї тимчасово переміщеної особи і які враховуються при обчисленні загального розміру допомоги, що виплачується на сім'ю. А відтак достовірність даних про членів сім'ї отримувача адресної допомоги має визначатись виходячи зі змісту загального поняття сім'ї, що міститься в законодавстві. Визначаючи зміст поняття сімя, яке застосовується для цілей законодавства про соціальне забезпечення тимчасово переміщених осіб, необхідно враховувати, що Конституція України передбачає, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту та засади регулювання шлюбу і сім'ї (п.6 ч.1 ст.92). У статті 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Конституційний Суд України в Рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99 відзначив, що аналіз положень Конституції України та чинних нормативних актів різних галузей законодавства (у тому числі 24 законів України, якими встановлюються пільги на оплату житлово-комунальних послуг, і ще близько 40 законів України, в яких вживаються терміни, що підлягають офіційному тлумаченню, низки міжнародних угод, ратифікованих Україною) свідчить про відсутність узагальнюючих норм-дефініцій поняття «член сім'ї». Не розроблено єдиного критерію розуміння цих термінів і у відповідній, у тому числі науковій, літературі. Не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї міжнародно-правовими актами. Так, відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини (прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, резолюція N 217 A/III/), пункту 2 статті 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, резолюція N 2200 A/XXI/, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року N 2148-VIII) за чоловіками і жінками, які досягли шлюбного віку, визнається право на одруження і право засновувати сім'ю. Отже, при тлумаченні змісту поняття «член сім'ї» необхідно виходить з об'єктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства. Членами сім'ї треба розуміти особу, що перебуває з суб'єктом права на пільги щодо оплати користування житлом і комунальними послугами у правовідносинах, природа яких визначається: кровними (родинними) зв'язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням; веденням спільного господарства. Такі ознаки (вимоги) застосовуються диференційовано при конкретному визначенні членів сім'ї, які мають право на названі пільги (п.1 резолютивної частини Рішення КСУ від 03.06.1999 №5-рп/99). Таким чином, лише наявність трьох складових елементів (родинний зв'язок, постійне проживання та ведення спільного господарства) є беззаперечним свідченням того, що певні фізичні особи є членами однієї сім'ї. В іншому випадку необхідно враховувати умови, визначені нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини. В цьому контексті доводи позивача про те, що до визначення поняття членів сім'ї необхідно застосовувати виключно зміст норми ч.2 ст.64 Житлового кодексу України є необґрунтованими. Публічний порядок правової і соціальної держави, якою є Україна, ґрунтується на принципі свободи поведінки членів суспільства відповідно до якого «дозволено все, що не заборонено законом», який виходить зі змісту ст.22 Конституції України. У свою чергу діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування ґрунтується на принципі «дозволено все у встановлених Конституцією межах, відповідно до законів України» (ч.2 ст.6, ч.2 ст.19 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 08.06.2016 №3-рп/2016 наголосив, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів. Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів. Принципу правової визначеності кореспондує обовязок субєктів владних повноважень вчиняти дії на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] є між собою родичами, але вони проживають окремими сімями і не ведуть спільного господарства. В судовому засіданні відповідачка пояснила, що винаймали з матір"ю одну квартиру, але кожен з них орендував окремі кімнати в квартирі. З грудня 2015 по 26.05.2016 [PERSON] проживала за адресою вул.. [PERSON] (Луначарського), 19/1, кв. 34 , про зміну місце проживання [PERSON] повідомляла Департамент соціальної політики Черкаської міської ради, про що свідчить розпорядження від 02.06.2016 на підставі її заяви. Отже, відповідач разом з [PERSON], користувались різними житловими приміщеннями, відсутність спільного господарства цілком виправдовують її твердження про те, що вони не мали одного бюджету, тому за таких обставин не включення відповідачем один одного до членів своєї сім'ї не можна вважати недобросовісними діями. Натомість позивачем доказів на протилежне суду не надано. Таким чином, з огляду на те, що Порядком не передбачено переліку осіб, які включаються до складу сім'ї при розрахунку максимального розміру суми адресної грошової допомоги тимчасово переміщеним особам (зокрема і відсутнє в ньому посилання на визначення такого поняття відповідно до норм житлового законодавства), то в діях відповідача, яка у своїх заявах про призначення такої допомоги зазначали лише тих членів сім'ї, з якими вони окрім кровного звязку та спільного проживання, пов'язані спільним побутом, не можна вважати недобросовісними. Протилежний висновок в такому випадку має ознаки дискримінаційного характеру і суперечить змісту принципу верховенства права та завданням соціальної і правової держави. Враховуючи, що призначення та виплата державної соціальної допомоги здійснювалась позивачем добровільно, а нарахуванню та виплаті такої допомоги не передували недобросовісні дії відповідача, то отримані надміру суми грошової допомоги не підлягають стягненню в примусовому порядку на підставі п.1 ч.1 ст.1215 ЦК, а тому позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed