Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

У вересні 2016 року позивачка звернулася до суду із вказакною позовною заявою до [PERSON] у якій просить визнати недійсним частину договору купівлі-продажу комплексу будівель від 12 вересня 2013 року, який посвідчено нотаріально, а саме пункту 2.6 вказаного договору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між нею та відповідачкою у 12.09.2013 році було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально та за яким вона придбала комплекс будівель, що розташований в м. Бобринець вул. Орджонікідзе,4. Виконавши зі свого боку умови договору та сплативши продавцю [PERSON] ціну договору в повному обсязі, остання надала їй 13.11.2014 року заяву, якою засвідчила факт повного розрахунку, але згодом відмовилася від цього та рішенням апеляційного суду Кіровоградської області вказана заява була визнана недійсною. Оскільки вона не звернула уваги при підписанні договору на умови п.2.6. вказаного договору, де зазначено, що факт проведення повного розрахунку та виконання Покупцем договору засвідчується заявою Продавця, що є невід"ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій має буди засвідчено нотаріально, але при цьому відповідно пункту 4.9. Договору вважає, що могла зареєструвати своє право влачсності на куплене майно без будь-яких обмежень чи застережень з боку продавця, тому вважає, що оскаржуваний нею пунк 2.6. Договору не відповідає вимогам закону та обмежує її права власника майна, та має бути визнаний недійснимпунк 2.6. Договору. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав зазначених у позові додаючи, що вказані спірні умови договору укладені на вкрай невигідних умовах для позивачки, а тому це також є підставою для визнання недійсним. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала пояснивши, що вважає, що спосіб захисту порушеного права обраний позивачем є неналежним, а договір купівлі-продажу будівель від 12.09.2013 року є неукладеним, оскільки сторони не досягли домовленості щодо його істотних умов, а саме щодо ціни договору та порядку розрахунку за ним, реальна вартістьмайна значно більша та відображена в додатковій угоді, але позивачка їх не сплатила, а тому просить врахувати ці обставини та відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Судом встановлено, що 12 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу комплексу будівель, що розташований в м. Бобринець вул. Орджонікідзе,4 та, який цього ж дня посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу [PERSON]М й зареєстрований в реєстрі за №608 (надалі Договір) ( а.с.8-9). За умовами цього договору відповідачка [PERSON], діючи як "Продавець" передала, а позивачка [PERSON], діючи як "Покупець" прийняла комплекс будівель та сплатила за нього обговорену грошову суму ( п.1.1. Договору) /а.с. 7-8/. Відповідно до п.2.2 цього Договору розрахунок між сторонами здійснюється з розстроченням платежу. Пунктами 2.3, 2.4 Договору передбачено, що в день посвідчення договору покупець сплачує продавцю 150 000 грн. шляхом переказу коштів з поточного рахунку покупця на поточний рахунок продавця, а сума, що залишилася, тобто 550 000 грн. розстрочується і сплачується наступним чином: 100 000 грн. до 12.10.2013р. 450 000 грн. до 12 числа кожного місяця, починаючи з листопада 2013 р. і закінчуючи серпнем 2014 року по 45 000 грн. щомісячно. Судом встановлено, що позивачка виконала умови договору сплативши відповідлачці 700000 гнрн. Згідно до п.2.6. Договору факт проведення повного розрахунку та виконання Покупцем договору засвідчується заявою Продавця, що є невід"ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій має буди засвідчено нотаріально. Пунктом 4.9 вказаного Договору визначено, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є обовязковою. Право власності на комплекс будівель у Покупця виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав , їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка відповідно до змісту ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється за заявою заявника шляхом звернення до суб"єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Разом із заявою заявник подає оригіналм Документів, необхідних для державної реєстрації та рішення, в тому числі й про відмову в державній реєстраціїдії або бездіяльність державного реєстратора, субєкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (ст.37 Закону). Статею 627 ЦК України ( Свобода договору) визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, та мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Як зазначено позивачем в позовній заяві, вона вважає частину договору купівлі-продажу комплексу будівель від 12.09.2013 року, а саме п.2.6. Договору недійсним, оскільки цей пункт не відповідає вимогам ч.5 ст.203 ЦК України, так як не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та що перешкоджає позивачці зареєструвати своє право власності на придбане нею за цим договором нерухоме майно. Тобто предметом даного договору є вимога позивачки як покупця за договором купівлі-продажу про визнання недійсним його частини як такої, що не спрямована на настання правових наслідків. Як убачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником комплексу будівель в м.Бобринець Кіровоградської області по вул. Орджонікідзе, 4 станом на 13.11.2014 року була [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу комплексу будівель від 12.09.2013 року .(а.с.102-105) Проте постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 31 березня 2016 року, яка набрала законної сили, вказану державну рестрацію права власності [PERSON] на спірне майно скасовано.(а.с. 31-35) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником комплексу будівель в м.Бобринець Кіровоградської області по вул. Орджонікідзе, 4 станом на час розгляду справи є [PERSON] (а.с.102-105). Окрім того, між сторонами існують спірні правовідносини з приводу майна, а саме комплексу будівель, які вже були предметом судових розглядів та у яких ухвалено рішення, що набрали законної сили, а саме рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21.02.2017 року у справі №383/410/16 та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 28.03.2017 року у справі № 405/2468/15-ц , де також встановлені вказані вище обставини. З копії рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Кіровоградської районної державної адміністрації №32023716 від 25.10.2016 року ( а.с.106) встановлено, що останнім відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на вказаний вище комплекс будівель з підстав ненадання реєстратору у відповідності до п.2.6.Договору купівлі-продажу заяви продавця, що не дає змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх засвідчують. Як пояснили представники позивача, це рішення позивач не оскаржувала. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Правові наслідки недійсності окремих частин правочину визначені ст.217 цього Кодексу. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст.10 та ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши вказані вище норми законодавства та встановлені обставини справи, зміст договору, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, тому встановлена у пункті 2.6. Договору купівлі-продажу комплексу будівель, укладеного між сторонами 12.09.2013 року, умова про те, що факт проведення повного розрахунку та виконання Покупцем договору засвідчується заявою Продавця, що є невід"ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій має буди засвідчено нотаріально, не суперечить нормам матеріального права та не тягне за собою правових наслідків у виді визнання окремої частини договору недійсною. Позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином, окрім того, з урахуванням встановлених обставин суд вважає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки у сторін існує спір щодо майна, яке є предметом договору купівлі-продажу комплексу будівель від 12.09.2013 року та який не виконано в частині п.2.6 Договору, то у цьому разі права осіб, які перебувають у зобов"язальних правовідносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов"язального права ( ст.396 ЦК України), а тому, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed