Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що житлова квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на житло від 06.06.1995 року, зареєстрованого в бюро приватизації АТ Луганський емалювальний завод в реєстрі за номером 227 належить йому та його батькам [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. Відповідно до звіту ПВКП «Кварта» ринкова вартість квартири станом на 22.11.2016 року становить 64 000 гривень, відповідно 1/3 частка коштує 21 335 гривень. Згідно свідоцтва про смерть його мати [PERSON] померла [INFO] року. Після її смерті лишилось спадкове майно, яке складається з 1/3 частки квартири. На момент смерті матері, він та його батько мешкали та були зареєстровані разом з нею за однією адресою. Після поховання матері, він з батьком продовжили мешкати в квартирі, вели сумісне господарство та підтримували її у належному стані. Таким чином вони, як спадкоємці першої черги, фактично прийняли спадщину. У зв'язку з чим, він та його батько набули право власності по 1/6 частині квартири, після чого їхні частки дорівнювали по 1/2 частині у кожного. Крім нього та його батька до кола спадкоємців першої черги відноситься його рідна сестра [PERSON]. Оскільки з 1987 року вона разом з ними не мешкала та з заявою про прийняття спадщини до органів нотаріату не зверталась, вона вважається такою, що не прийняла спадщину. Його батько [PERSON] помер [INFO] року, після чого лишилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири. На момент його смерті у квартирі крім нього, мешкав та був зареєстрований лише він. Він вважає, що прийняв спадщину, яка лишилась після смерті батька, та є її власником. З огляду на це, 02.11.2016 року звернувся до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу для отримання свідоцтва про право на спадщину. При перевірці наданих документів було виявлено відсутність у нього оригіналу свідоцтва на право власності на житло від 06.06.1995 року, за яким він та його батьки набули у власність вказану квартиру. Вказаний документ він загубив разом з іншими особистими речами, коли в серпні 2014 року залишав місто Луганськ у зв'язку із початком бойових дій. Отримати дублікат вказаного свідоцтва в нього не має можливості, оскільки місто Луганськ відноситься до переліку міст, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Це і спонукало його звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Також, 18.01.2017 року до Білокуракинського районного суду Луганської області надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] до [PERSON] та Луганської міської ради про визнання права власності на 1/2 частини квартири. Свої вимоги [PERSON] обгрунтовує тим, що після смерті її матері [PERSON], яка померла [INFO] року, її батько [PERSON] та її брат [PERSON] прийняли у фактичне володіння та управління 1/3 частину належної їй квартири, тим самим прийняли спадщину в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963 року який регулював спадкові правовідносини на той час. На той час вона разом з померлою матір'ю не мешкала, заяви до органів нотаріату України про прийняття спадщини не надала, тому вважається такою, що не прийняла її. У зв'язку з цим, частки її брата та батька стали дорівнювати по 1/2 у кожного. [INFO] року її батько [PERSON] помер, після чого лишилась спадщина у вигляді 1/2 частини вказаної квартири. 06.11.2001 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого належну частину квартири за адресою [ADDRESS] батько заповів їй. 26.06.2014 року [PERSON] звернулась до Другої Луганської державної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, на підставі чого 26.06.2014 року Державним нотаріусом була заведена та зареєстрована в спадковому реєстрі спадкова справа. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом вона не встигла, оскільки 6-ти місячний строк з моменту смерті батька, після закінчення якого видається вказане свідоцтво, припадав на серпень 2014 року, коли в місті Луганськ проводилась активна фаза АТО, тому з метою збереження свого життя та здоров'я вона залишила місто Луганськ та виїхала до міста Сєвєродонецьк Луганської області. В травні 2015 року вона повернулась в місто Луганськ, та одразу вирішила звернутись до Другої Луганської нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак на момент виходу до нотаріальної контори з'ясувала, що діяльність органів нотаріату України в місті Луганськ тимчасово було призупинено на час проведення АТО. У зв'язку з цим вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири, що лишилась після смерті батька [PERSON], неправомірні, оскільки відповідно заповіту належну батьку частину квартири він заповів їй. Заяву про прийняття спадщини вона подала в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, тому вважає себе власником 1/2 частини квартири, що належала померлому гр. [PERSON]. Той факт, що відповідач в своїй позовній заяві заявив про визнання за ним права власності на вказану 1/2 частину квартири, знаючи про існування заповіту, свідчить про те, що він не визнає її права власності на вказане майно, що надає їй підстав для звернення до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву згідно якої просить розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, змінивши тим самим свої позовні вимоги. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] в судове засідання не з"явилася, надала суду заяву розглядати справу без її участі. З позовними вимогами позивача згодна частково. Представник відповідача - Луганської міської ради в судове засідання не з"явився. Про місце та час розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом розміщення оголошення в газеті "Урядовий кур'єр", причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. 17.02.2017 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON], його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). [PERSON] померла [INFO] року, відповідно до свідоцтва про смерть (а.с.11). [PERSON] помер [INFO] року, відповідно до свідоцтва про смерть (а.с.11а). Відповідно до свідоцтва про народження батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Згідно довідки від 19.06.2014 року [PERSON] мешкав та був прописаний у [ADDRESS] та на день смерті і протягом шести місяців після смерті за цією адресою мешкав та був прописаний [PERSON]- син (а.с.14). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06.06.1995 року квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.15) Ринкова вартість квартири 64000 грн..(а.с.17-21). [PERSON] було запропоновано приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області звернутися до суду, так як у позивача відсутні оригінали документів на спадкове майно. (а.с.23). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо суб"єкта у всих вказаних реєстрах відсутні відомості щодо осіб [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.30-32). [PERSON] 06.11.2001 року склав заповіт у якому заповідав частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] [PERSON] (а.с.48), що також підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 26.06.2014 року.(а.с.49) Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до статті 1223 ч.1 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України - спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ - при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР ч.1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року - при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, суд вважає можливим задовольнити змінені позовні вимоги позивача повністю, враховуючи, що [PERSON] має право на 1/2 квартири в порядку спадкування за законом, одночасно задовольнивши зустрічний позов [PERSON], так як остання має право на 1/2 квартири, відповідно до заповіту.

Outcome: approved