Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом МВС України від 06 листопада 2015 року №2338о/с його звільнено з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління згідно пунктів 10, 11 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 64 «г» (через скорочення штату) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Проте на час незаконного звільнення позивача з органів внутрішніх справ не відбувалось фактичного штату ГСУ. Позивача було звільнено через скорочення штату, але іншої посади не було запропоновано. З метою захисту своїх прав [PERSON] звернувся з адміністративними позовами до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу МВС №2338 о/с від 06.11.2015 про звільнення, поновлення на посаді та зобов`язання Національної поліції розглянути питання щодо прийняття на службу в поліцію. 23.11.2016 року Окружним адміністративним судом м. Києва задоволено частково вимоги [PERSON] . Наказом МВС України від 21 грудня 2016 року №1223 о/с скасовано пункт наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року та поновлено на посаді, яка згідно штатного розпису скорочена у МВС та введена у новоствореному центральному органі виконавчої влади - Національній поліції України. Проте, як вказує позивач, наказ про поновлення на посаді, на його думку, виявився формальністю, оскільки Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності не вирішено протягом дев`яти місяців питання подальшого проходження ним служби у Міністерстві внутрішніх справ України та оплати праці, у зв`язку з чим позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з відповідною позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (адміністративна справа №826/7001/17). Крім того, як вважає позивач, продовжуючи вчиняти протиправну бездіяльність, відповідачем видано наказ від 08 вересня 2017 року №953 о/с про звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. В подальому з метою захисту своїх прав [PERSON] звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с (по особовому складу) в частині звільнення в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом полковника міліції [PERSON] (М-086841), заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління з 08 вересня 2017 року. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2020 позовні вимоги заодовлено частково, визнано протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с (по особовому складу) в частині звільнення в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом полковника міліції [PERSON] (М-086841), заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління з 08 вересня 2017 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 вересня 2017 року по 09 січня 2018 року у розмірі 182296 (сто вісімдесят дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн 06 коп. Внаслідок зазначених дій позивачу завдано моральної шкоди, завдано ушкодження здоров`ю, порушено нормальні життєві зв`язки, принижено честь, гідність, ділову репутацію, моральні переживання, через брак коштів позивач змушений відмовляти собі у купівлі речей першої необхідності.Моральна шкода, полягає у пережитих позивачем стресах, моральних і душевних стражданнях та психо-емоційних навантаженнях, пов`язаних із захистом та відновленням позивачем своїх прав, порушених протиправною системною бездіяльністю відповідачів. 05.02.2019 р. від представника відповідача 1 до суду надійшов відзив на позов, згідно з яким заявлена позивачем вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставними, необґрунтованими. Вказує, що позивачем в належний спосіб не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, протиправності діянь відповідача 1 та наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяння відповідача 1 та завданою позивачу шкодою. Також позивачем в належний спосіб не доведено розмір заявленого ним морального відшкодування (а.с. 146-156). 15.02.2019 р. від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив на позов, у якому вказує, що вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними, необґрунтованими. Позивачем в належний спосіб не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, протиправності діянь відповідача 2 та наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяння відповідача 2 та завданою позивачу шкодою. Також позивачем в належний спосіб не доведено розмір заявленого ним морального відшкодування (а.с. 168-174). 25.02.2019 р. від позивача надійшла відповідь на відзив представника відповідача 1 в якому вказує, зо відповідач не спростовує його позовні вимоги, а доводи на які посилається спростовується викладеними фактами у позовній заяві. (а.с. 176-177). 13.03.2019 р. від позивача надійшла відповідь на відзив представника відповідача 2 в якому вказує, що доводи на які посилається спростовується викладеними фактами у позовній заяві. (а.с. 179-180). 04.05.2020 року від співвідповідача Державної казначейської служби України надійшли пояснення по справі, у якій заперечувала щодо позовних вимог. Вказала, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача 2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала за обставин, наведених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача 2 до суду не з`явився з невідомих причин, тому, суд розглянув справу у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в період з вересня 1996 р. по листопад 2015 р. проходив службу в органах внутрішніх справ України. Наказом МВС України від 06 листопада 2015 року №2338о/с його звільнено з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління згідно пунктів 10, 11 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та пункту 64 «г» (через скорочення штату) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. З метою захисту своїх прав [PERSON] звернувся з адміністративними позовами до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу МВС №2338 о/с від 06.11.2015 про звільнення, поновлення на посаді та зобов`язання Національної поліції розглянути питання щодо прийняття на службу в поліцію. 26.08.2016 [PERSON] госпіталізовано у неврологічне відділення Центрального госпіталю Міністерства внутрішніх справ, де він перебував на стаціонарному лікуванні перебував понад 21 день, до 16.09.2016. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі N 826/26466/15 було частково задоволено адміністративний позов [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року N 2338 о/с в частині звільнення позивача, поновлено його на раніше займаній посаді та стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року у розмірі 392982 грн 49 коп. Також вказаним судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не вирішення питання про прийняття [PERSON] в органи поліції та зобов`язано Національну поліцію України розглянути питання щодо прийняття позивача на службу до поліції у відповідності до п. 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію". В подальшому на виконання судового рішення суду наказом МВС України від 21 грудня 2016 року №1223 о/с скасовано пункт наказу МВС України від 06 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з посади заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України з 06 листопада 2015 року. Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року. Після зазначених дій, стан фізичного здоров`я [PERSON] погіршився, та останнього госпіталізовано до кардіологічного відділення Центрального госпіталю Міністерство внутрішніх справ України, де перебував на лікуванні понад 21 день з 12.12.2016 по 06.01.2017 року. Після виписки з даного медичного закладу, на грунті подальших переживань щодо подальшої можливості реалізувати себе в житті, тривоги в пошуках роботи та заробітку на утримання сім`ї,11.01.2017 госпіталізований до Державної установи «Національний інститут фтизіатрії та пульмонології ім. ФГ. Яневського Національної академії медичних наук України» де лікувався до 27.01.2017. Оскільки Департаментом персоналу, організації освітньої та наукової діяльності не було вирішено протягом дев`яти місяців питання подальшого проходження ним служби у Міністерстві внутрішніх справ України та оплати праці, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з відповідною позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (адміністративна справа №826/7001/17). Міністерство внутрішніх справ України листом від 06 червня 2017 року N 7946/05/22-2017 запропонувало Голові Національної поліції України вжити заходів щодо виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі N 826/26466/15 в частині прийняття [PERSON] на службу в поліцію відповідно до п. 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію". Листом від 04 липня 2017 року N 7117/01/12-2017 Національна поліція України повідомила відповідача про те, що термін подання заяви про прийняття на службу в поліцію минув, тому вирішити питання щодо прийняття [PERSON] на службу в порядку, передбаченому п. 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" можливо лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі ст. ст. 47, 52 вказаного Закону. Комісія у складі посадових осіб Міністерства внутрішніх справ України 08 вересня 2017 року склала акт, у якому зазначила, що у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України Міністерство внутрішніх справ України перетворилось на цивільне відомство та в ньому скорочено всі атестовані посади, а тому керівництво МВС України позбавлене можливості запропонувати [PERSON] посаду атестованого працівника міліції як в апараті Міністерства внутрішніх справ, так і в територіальних органах МВС України, а також будь-яку посаду працівника міліції. 31.03.2017 [PERSON] направив лист до Національної поліції України з метою виконання рішення суду та розгляду питання про прийняття на службу до поліції. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року N 953 о/с (по особовому складу) полковника міліції [PERSON] , заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, з 08 вересня 2017 року звільнено з займаної посади відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 "г" (через скорочення штатів). Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.01.2020 позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 08 вересня 2017 року №953 о/с (по особовому складу) в частині звільнення в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом полковника міліції [PERSON] (М-086841), заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління з 08 вересня 2017 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 вересня 2017 року по 09 січня 2018 року у розмірі 182296 (сто вісімдесят дві тисячі двісті дев`яносто шість) грн 06 коп. Позивач, звертаючись до суду із вимогами до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, в позовній заяві стверджує, що моральна шкода полягає у нервових стресах, переживаннях, порушення нормальних життєвих зв`язків, стосунків з оточуючими, зміні звичайного ритму життя,унеможливлення належного фінансування утримання своєї сім`ї, брак, коштів, обмеження у купівлі речей першої необхідності, зниження престижу, втрати довіри до справедливості, безсоння, виснажливого психологічного стану, тривоги за майбутнє. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Крім того, ч.1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом чи судом у визначених Законом випадках. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо заподіяння йому моральної шкоди, її розміру суду не надано, факт завдання йому моральної шкоди перед судом не доведено. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем 1 права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, позов [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed