Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації, вказавши, що після смерті дядька [PERSON] та тітки [PERSON] вона стала власником квартири [ADDRESS]. У даній квартирі крім неї зареєстрована та мешкає її матір (відповідач по справі). Відповідача в квартирі зареєструвала вона після розлучення матері з батьком. На протязі останніх пяти років спільне проживання з матірю для неї стало нестерпним саме через виниклі неприязні відносини між ними. Відповідач постійно провокує сварки, заважала їй навчатися та спокійно працювати. Крім того відповідач проти неї наговорює родичів та знайомих, твердить що зазначена квартири належить лише їй та відправляє її мешкати до батька, з яким вона спілкується та підтримує добрі відносини, що й власне є причиною вище зазначених обставин що склалися між нею та відповідачкою. Останнім часом відповідач неодноразово погрожувала їй у визнанні її недієздатною щоб продати квартиру, виганяла її з її квартири. Сестрою її матері їй були нанесені тілесні ушкодження. Все вищезазначене позбавляє її можливості повноправно здійснювати свої права як власника майна, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном для вільного використання та проживання в ньому. У відповідачки є власне майно - частина будинку та земельної ділянки у с. Златоустовка Криворізького району. На її вимогу звільнити квартиру відповідач відповідає відмовою та погрожує у її виселенні. Просить, усунути перешкоди в користуванні квартирою № 56, будинку № 90 по вул. Отто Брозовського в м. Кривому Розі, шляхом позбавлення [PERSON] права користування вказаною квартирою та виселення її з вказаної квартири, без надання іншого житла. Зобовязати Довгинцівський РВ у м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зняти [PERSON] з реєстрації за зазначеною адресою. В судовому засіданні позивач та її представник, кожна окремо заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позові, просили його задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні, кожен окремо ,заявлені вимоги не визнали посилаючись на обставини зазначені у заперечені , надані 24.11.2014 року. [PERSON] зазначили, що на даний час вона зареєстрована та мешкає разом із донькою (позивачем по справі) у спірній квартири за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Отто Брозовського, 90/56. Після розлучення з чоловіком донька [PERSON] залишилася проживати з нею, вона займалась її вихованням та матеріальним забезпеченням. На даний час донька бє її. Вона не перешкоджає доньці у користуванні та розпорядженні майном, а навпаки допомагає їй бо сплачує комунальні послуги. Іншого житла вона не має, спірна квартира є її єдиним місцем проживання. Вона не руйнує квартиру, робить у ній ремонт . Вона є власницею частини будинку у с. Златоустівка Криворізького району, однак будинок не придатний для проживання, окрім того вона працює у м. Кривому Розі і жити в селі та їздити до міста на роботу кожного дня не зручно. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. Представника третьої особи Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області в особі Довгинцівського РВ у м. Кривому Розі ГУ ДИС України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, в ході судового розгляду надали заяву про розгляд даної справи за відсутності представника Довгинцівського РВ у м. Кривому Розі при винесені рішення покладається на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши у сукупності кожен доказ, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Позивач та його представник у судовому засіданні намагалися довести суду, що саме діями відповідача було порушені права та інтереси позивача. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право на спадщину (після смерті [PERSON] та [PERSON] ) (л.с. 8-11). Відповідач [PERSON] є матірю позивача. Згідно довідки Криворізької обєднаної міської довідково інформаційної служби «Нова Ком» від 10.11.2014 р. № 2 та довідки КП " ЖЕО № 45 " від 10 11 2014 року за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Отто Брозовського, 90/56 зареєстровані: позивач, та її матір [PERSON] (а.с. 6-7). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 405 ЦК України. В своїй позовній заяві позивач посилається на ст. ст. 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного Кодексу України та ст. 150 Житлового Кодексу, як на передбачені законом підстави для виселення відповідача, вважаючи, що їй як власнику чиняться перешкоди в користуванні власністю з боку відповідача. Дійсно, у відповідності до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. [PERSON], права власника житлового будинку, квартири визначаються нормами ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки об'єктом права власності, щодо якого заявлено позов про усунення перешкод в користування, є жиле приміщення, а тому режим проживання в ньому регулюється нормами Житлового Кодексу. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу члени сім'ї власника квартири користуються жилим приміщенням нарівні з власником їх право користування жилим приміщенням урегульоване житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування ним, не інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 Житлового Кодексу). У судовому засіданні знайшло підтвердження той факт, що відповідачка вселилася до спірного житла в установленому законом порядку, тому має права, обов'язки, передбачені ст. 156 Житлового Кодексу. Відповідно до статті 109 ЖК виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Виселення відбувається без надання іншого житлового приміщення у разі порушення закону чи суб'єктивних прав інших осіб. Підстави і порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування житлом визначені в статті 157 ЖК, якою встановлено, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. За змістом статті 116 ЖК, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 р. за № 2 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.92) при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження і суспільного впливу. Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. Як з'ясовано в ході розгляду справи, і не заперечується сторонами, що відповідач [PERSON] є матірю позивача - [PERSON], була зареєстрована позивачем в квартирі за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Отто Брозовського, 90/56, що належить на праві приватної власності позивачу, де постійно проживає. Відповідач зареєстрована у спірному житлі за згодою власника житла - як матір , тобто як член сім'ї власника квартири. Між сторонами склалися неприязні стосунки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив, що він є батьком позивача. Між дочкою та її матір"ю ( сторонами по справі) виник конфлікт приблизно 7 років тому з приводу кому належить квартира. Часто викликають співробітників міліції , на компроміси не йдуть. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що особисто чула як відповідач провокувала позивача на сварки, вважає , що їх сумісне проживання через сварки не можливе. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що разом з позивачем працювала у шкільному закладі. Знає, що у неї з матір"ю неприязнені стосунки, часто виникали сварки. Була свідком конфлікту між матір"ю та дочкою. Вважає, що [PERSON] перешкоджає дочці проживати у квартирі, принижує її. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що є сестрою відповідачки. Відповідач бажає наладити стосунки з дочкою, однак дочка цього не бажає . Знає зі слів відповідачки, що [PERSON] її б"є . Відповідач є співвласником житла у селі, однак будинок не придатний для нормального проживання, крім того відповідач працює в місті , де у неї іншого житла не має. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив , що відповідач є його дочкою, а позивач онукою. Дочка з онукою проживають в одній квартирі, однак стосунки між ними не приязнені. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є колишньою сусідкою відповідача. Знає зі слів відповідача , що дочка ту б"є. Стосунки між дочкою та матір"ю не приязнені. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили ті факти, що між сторонами виникають постійні сварки. Щодо ініціатора сварок свідки зазначили суперечливі обставини. З пояснень свідків вбачається, що поведінка сторін за місцем проживання є фактично однаковою, сварки вчиняють обоє. Як вбачається за матеріалів справи та з показань свідків, з боку позивача відповідачу неодноразово булим нанесені тілесні ушкодження, що за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі що мають незначні скороминучі наслідки (л.с. 15 - протокол ДН № 124508 від 19.11.2014 року, л.с. 42-44 висновок експерта № 2727 від 12.12.2014 року, л.с. 45-47 висновок експерта № 2483 (2444-14) від 05.11.2014 року). Посилання позивача на те, що у неї із матірю склалися вкрай неприязні конфліктні стосунки, не може бути безумовною підставою для виселення відповідача та застосування вимог ст. 116 ЖК України. В судовому засіданні не встановлено фактів систематичного руйнування або псування житла, або систематичного порушення відповідачем правил спільного проживання. Позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відносно відповідача застосовувались заходи попередження компетентними органами, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або місцем проживання відповідача з тих підстав, що вона порушує правила співжиття і робить неможливим для позивача і інших осіб проживання з нею у спірному будинку. До матеріалів справи позивачем додано заяву від 28.01.2015 року, адресовану начальнику Довгинцівського РВ КМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області з приводу притягнення [PERSON] до відповідальності за ст. 151 КУпАП самоправне зайняття житлового приміщення. Проведення слідчих дій та встановлення наявності у діях [PERSON] ознак передбачених ст. 162 КК України порушення недоторканості житла, незаконного виселення з квартири [ADDRESS], та наявності у діях лікарів швидкої медичної допомоги ознак передбачених ст. 151 КК України - незаконне поміщення в психіатричний заклад. (л.с. 35). Така обставина не є доказом того, що відносно відповідача застосовувались заходи попередження компетентними органами, оскільки позивачем не додані до матеріалів справи докази що підтверджують факти, викладені у заяві позивача, а саме що підтверджують й встановлюють, що відповідач здійснювала будь-які протиправні дії відносно неї. Доказів застосування заходів попередження судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжитих на зборах жильців, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача, суду також не надано. За вимогами ст. 156 Житлового Кодексу члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до наявних в матеріалах справи відповідач здійснювала сплату комунальних послуг за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Отто Брозовського, 90/56 (л.с. 16-20 - квитанції). В с удовому засіданні не було добуто підстав для виселення, передбачених ст. 116 ЖК України, а позивачем не надано ніяких доказів, що відповідач систематично руйнує житлове приміщення або використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, що створює неможливість проживати з нею в одній квартирі, а також що до неї застосовувались будь-які заходи попередження чи громадського впливу, які виявились безрезультатними. Положення глави 23 ЦК України встановлюють, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Але, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині й суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Позовні вимоги позивача про зобов'язання Довгинцівський РВ у м. Кривому Розі ГУ ДИС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, не узгоджується з можливими способами захисту, які визначені ст. 16 ЦК України, а крім того у задоволенні позову про виселення відповідача відмовлено. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed