Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

У грудні 2012р. до Царичанського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошового боргу в сумі 120000 грн. Посилаючись на те, що з вересня 2009р. по жовтень 2010р. за усною домовленістю з відповідачем, як підприємець орендувала належне останньому приміщення магазину у с. Ляшківка Царичанського району. 01 жовтня 2010р. домовились між собою про купівлю цього приміщення за 134000 грн. та в цей день передала власнику 50000 грн. у якості авансу, бо за словами відповідача на той час не були належним чином оформлені документи на право власності на магазин. За домовленістю між ними, повна сума вартості магазину буде сплачена при нотаріальному оформленні договору купівлі-продажу магазині. Минав час. Зі слів відповідача, не виходило оформлення правовстановлюючих документів. Крім цього останній ще додатково вирішував питання поділу майна з дружиною в суді. В серпні 2011р. за наполяганням відповідача, вимушено знову передала йому додатково 70000 грн., продовжуючи користуватися приміщенням магазину. Також наполягав на збільшенні ціни приміщення до 144000 грн., посилаючись на зростання цін внаслідок інфляції. Крім цього почав настоювати сплачувати йому орендну плату протягом 2012р. На заперечення, вказівку про сплату вже 120000 грн. та намір про доплату додатково 24000 грн., як залишок до обумовленої ціни приміщення - 10 грудня 2012р. відповідач заявив, що взагалі продавати магазин не буде. Грошей, які отримав від них за магазин, повертати взагалі не буде. Розуміє, що договір купівлі-продажу приміщення між ними без додержання вимог ст. ст. 657, 203, 209 ЦК України є недійсним відповідно ст. 215 ЦК України. Але згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що одержала на виконання цього правочину, тобто в даному випадку, звільнити та передати в належному стані магазин відповідачу, а останній повернути 120000 грн., отримані як аванс. З причини того, що відповідач відмовився від такої пропозиції, вирішила звернутися до суду і прохає стягнути з відповідача 120000 грн. та судові витрати. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2013р. ухвалу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2013р. про закриття провадження у справі скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13.01.2014 року справу передано для розгляду до Петриківського районного суду Дніпропетровської області. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, також додатково просили стягнути судові витрати на оплату юридичних послуг в розмірі 6 000 грн. Відповідач та його представник [PERSON] проти позову заперечували, при цьому відповідач визнав, що винен позивачці тільки 70 000 грн., які він в неї позичав для власних потреб. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази, суд вважає, що позов необхідно вирішити за наступних підстав та прийняти таке рішення. Копія паспорта громадянина України /а. с. 4/ [NUMBER] від 21 вересня 2006р. вказує, що позивач [PERSON] [INFO], зареєстрована в [ADDRESS] та має як фізична особа картку платника податків /а. с. 5/. Розписка /а. с. 51/ від 01 жовтня 2010р. стверджує, що [PERSON], проживаючий в [ADDRESS] (паспорт [NUMBER]) одержав гроші пре доплата за купівлю магазину в сумі п'ятдесят (50000 грн.) від [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] (паспорт [NUMBER]). Підписи обох та додатково підпис свідка [PERSON] [ADDRESS], в наявності. Також є печатка підприємця [PERSON]. Розписка № 1 /а. с. 49/ від 02 серпня 2011р. що [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] (паспорт [NUMBER]) сплачує частину грошей за магазин по [ADDRESS] в сумі 70000 (сімдесят) грн. [PERSON], який проживає в [ADDRESS] (паспорт [NUMBER]). Підписи обох у факті. Розписка № 1 /а. с. 50/ від 02 серпня 2011р. що [PERSON], який проживає в [ADDRESS] (паспорт [NUMBER]) одержав частину грошей за покупку магазина, який знаходиться в [ADDRESS], в сумі 70000 (сімдесят) грн., від громадянки [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] (паспорт [NUMBER]). Підписи обох в наявності. Додатково є печатка підприємця [PERSON]. Вказані розписки стверджують факт передачі грошей позивачем відповідно 50000 грн. та 70000 грн. у якості сплати вартості приміщення магазину відповідачу. Вказані розписки з урахуванням з іншими об'єктивними доказами по справі: насамперед поясненнями позивача та її свідків, дають підставу стверджувати, що позивач виконувачі домовленість відносно купівлі приміщення магазину, передала за два рази гроші в загальній сумі 120000 грн. Ствердження позивача, що договір купівлі-продажу приміщення магазину між нею та [PERSON] без додержання вимог ст. ст. 203, 209, 657 ЦК України є недійсним у відповідності з приписами ст. 215 ЦК України, відповідають дійсності та закону. Але з причини неналежної поведінки відповідача, якому було добре відомо про наявність правовстановлюючих документів на приміщення магазину: державний акт на право власності на земельну ділянку серія ДП № 063588 від 09 липня 2003р. (а. с. 82) та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2005р. ( а. с. 125); він безпідставно заявляв позивачу про їх відсутність, складності в оформленні вказаний документів, додатково повідомляв про поділ сумісного майна з дружиною в суді, в зв'язку з чим угода - договір купівлі-продажу між сторонами з вини відповідача не була належним чином бути нотаріально оформленою. Дійсно, Глава 8 Право спільної сумісної власності подружжя, ст. 60 Сімейного Кодексу України, яка регламентує підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, вказує, що "1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя". При цьому відповідно ст. 61 цього ж кодексу "1. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 2. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя" У разі поділу майна згідно ст. 70 Сімейного Кодексу України, яка регламентує розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Для укладення одним із подружжя договору купівлі-продажу нерухомого майна потрібне нотаріальне оформлення і (або) державна реєстрація, тому письмова згода другого з подружжя потрібна обов'язково. Після отримання коштів з позивача 120000 грн. за приміщення магазину по [ADDRESS], відповідач на підставі рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2013р. став єдиним власником і приміщенням магазину і земельною ділянкою, на якій він розташований. Суд зазначає, що у разі не укладення сторонами основних договорів у строк, визначений попереднім договором, передані позивачем в рахунок оплати за основним договором грошових коштів є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягає поверненню особі, яка їх сплатила. Згідно із ч.ч. 1, 3, ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку ( у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодні із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, при триманням, завдатком. У згоді зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У розписках гроші передані за приміщення магазину. Незважаючи на домовленість продажу купівлі-продажу приміщення, після отримання грошей в сумі 120000 грн., відповідач в цей час додатково укладає з іншою особою ([PERSON]) договір найму /а. с. 80/ приміщення розташоване [ADDRESS] на певний строк (п. 1 договору) зі сплатою 500 грн. за кожний місяць. Вже в п. 3 вказує, що договір найму (оренди) укладений на строк з 01 липня 2012р. до 31 вересня 2012р. Докази про те, що домовленість про договір купівлі-продажу приміщення була під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості між сторонами під впливом тяжкої обставини, ніхто із сторін суду не надав. Оскільки договір купівлі-продажу приміщення магазину, розташованого на земельній ділянці, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума 120000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Покази надані свідками зі сторони відповідача та безпосередньо відповідачем в якості свідка, не спростовують пояснення позивача, що розписка на суму 50 000 грн. правомірно перебувала в неї. Окрім того, свідки факт передачи саме розписок не бачили, а відповідач взагалі послався на те, що не пам'ятає куди поділася розписка на 50 000 грн. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що розписки є підтвердженням про намір укласти між сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна. При таких обставинах, суд дійшов до висновку про необхідність стягнення вказаних сум з відповідача на користь позивача. З огляду на задоволення позовних вимог з урахуванням приписів ст. 88 ЦПК України суд погоджується з позивачем щодо необхідності стягнення на його користь понесені витрати по сплаті судового збору. Однак суд не може погодитись з вимогою щодо стягнення витрат на оплату юридичної допомоги виходячи з наступного. Так позивачем в підтвердження понесених витрат надано довіреність на [PERSON] представляти інтереси строком дії до 04.01.2014 року, договору про надання юридичних послу від 10.02.2014 року на представництво в Царичанському районному суді Дніпропетровської області та апеляційному суді Дніпропетровської області, та від 13.02.2014 року на представництво в Петриківському районному суді Дніпропетровської області і апеляційному суді Дніпропетровської області. Відповідно до п. 4 договору про надання юридичних послу від 13.02.2014 року клієнт зобов'язується провести оплату вказаних послуг в розмірі 50% авансом на час укладення договору 6000 грн., шляхом перерахування вказаної суми на розрахунковий рахунок адвоката або внесення вказаної суми готівкою та іншої суми таким же чином на час виконання всього об'єму послуг, включаючи складання та подання апеляційної та касаційних скарг. При цьому, а ні в довіреності, а ні в договорі про надання юридичних послу від 10.02.2014 року розмір суми оплати послуг не передбачений. В підтвердження оплати послуг представником позивача надано приходний касовий ордер від 04.03.2014 року, згідно яким приватний адвокат [PERSON] отримав від громадянки [PERSON], що мешкає [ADDRESS] за надання юридичних послуг на виконання умов договору без дати та номеру 6000 грн. З урахуванням п. 4 договору про надання юридичних послу від 13.02.2014 року, даний приходний касовий ордер не може вважатися належним доказом в підтвердження понесених витрат саме в розмірі 6 000 грн. Таким чином враховуючи вимоги ст. 84 ЦПК України щодо документального підтвердження судових витрат, положення Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", за відсутності відповідного документу про передачу та/або отримання грошових коштів в сумі 6000 грн., розрахунку використання робочого часу та визначення терміну для виконання тієї чи іншої послуги, як то вивчення матеріалів справи, підготовка документів, позовної заяви, клопотань тощо, суд не вбачає правових підстав для вирішення питання про стягнення витрат позивача на допомогу правового характеру в розмірі 6 000 грн.

Outcome: approved