Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування 3\\4 частин житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ласурією С.А. за реєстровим номером 183 від 30.01.2014 року-недійсним. Позовна заява мотивована тим, що з 1989 року по вересень 2015 року позивач проживала з відповідачем у будинку, якій належить їй на праві власності. Син [PERSON] був на заробітках у іншому місті та йому не часто вдавалось приїздити додому через велику відстань. Позивач, як людина похилого віку страждає на різні хвороби та потребує сторонньої допомоги. 30.01.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування 3\\4 частин будинку [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Ласурією С.А. На момент укладення договору ніхто не пояснив різницю між договором дарування, тоді як мала на увазі укладення договору щодо догляду. Оскільки помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, на підставі вимог ст.229 ЦК України і просила про задоволення позову. Ухвалою від 18.09.2017 року відкрито провадження у справі. 26.10.2017 року задоволено клопотання позивача, вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 3\\4 частини будинку [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач та її представник адвокат Кошурко Р. В . позов підтримали у повному обсязі. При цьому позивач підтвердила суду, що мала на меті подарувати невістці будинок, оскільки на той момент у неї склались неприязні відносини з синами, та при цьому вона розуміла, що відповідач буде її утримувати та доглядати. У подальшому, вона примирилась з дітьми, та вважає, що при укладенні договору дарування припустилась помилки стосовно природи укладеного договору. Позивач також просила звернути увагу на те, що реально договір дарування не відбувся, продовжує проживати у спірному будинку. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та направила свої заперечення до суду 21.11.2017 року( в редакції ЦПК України, який діяв на той момент ). При цьому, відповідач зазначила, що реально прийняла в дар 3\\4 частини будинку та зареєструвала право власності на нього. Окрім того, у п.6 Договору дарування зазначено, що він вчинений за письмовою заявою дарувальника, яка викладена окремо, та додана до договору. Щодо обставин договору, то помилка повинна існувати на момент вчинення правочину, які сторона повинна довести. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчинення правочину, а тому помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання угоди недійсною. Сама ж позивач чітко усвідомлювала зміст угоди, оскільки приватний нотаріус декілька разів пояснила їй, що право власності на будинок переходить до неї, як обдарованої. При цьому відповідач , на підставі вимог ст. 257 ЦК України, просила про застосування і строку позовної давності, та повністю відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 20.09.2018 року витребувані матеріали інвентарної справи від КП ММ БТІ по [ADDRESS] та від приватного нотаріуса Ласурії С.А. всі документи, які послугували посвідченню договору дарування від 30.01.2014 року ( реєстровий номер183). Ухвалою суду від 31.10.2018 року із Державного нотаріального архіву витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно ухвали суду від 20.12.2018 року, з державного нотаріального архіву Миколаївської області витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до ухвали суду від 05.02.2019 року до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних позовних вимог щодо предмету спору, залучені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 12.03.2019 року витребувано від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянової Н.В. копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Приватний нотаріус Ласурія С.А. письмових заперечень проти позову не надала. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явились, заперечень проти позову не надали. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом: [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою державною нотаріальною конторою від 29.01.1991 року належав будинок [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] знаходились у шлюбі, від якого мають синів - [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] помер [INFO] . За матеріалами спадкової справи № 766\\97, до Першої Державної нотаріальної контори після його смерті звернулись його мати [PERSON] , дружина [PERSON] , та сини [PERSON] та [PERSON] . 10.03.1998 року видано свідоцтво про право власності на 3\\4 частини будинку по [ADDRESS] на ім`я його дружини [PERSON] На 1\\4 частину будинку свідоцтво про право власності не видано. 08.06.2000 року [PERSON] , яка мешкала по [ADDRESS] , склала заповіт на ім`я свого сина - [PERSON] , якому заповідала земельну ділянку, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства «Коларово». [PERSON] померла [INFO] . За прийняттям спадщини звернувся до Першої державної нотаріальної контори її син - [PERSON] . 07.12.2001 року на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, та за яким майно, на яке видано свідоцтво складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Коларово» у [ADDRESS]. [INFO] помер [PERSON] . До приватного нотаріуса Ємельянової Н.В. звернулись за прийняттям спадщини звернулись його дружина [PERSON] та діти - [PERSON] , [PERSON] 20 квітня 2017 року на їх ім`я видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,1 га, та земельну ділянку, яка розташована в межах території Вітовського району Миколаївської області (Коларово), а також транспортний засіб. За даними інвентарної справи № 1164, по [ADDRESS], станом на січень 2014 року, знаходиться будинок літери А-1, розподілений на 2 квартири. Квартира 1 складається із двох житлових кімнат,коридорів 1,2,3, передпокою та кухні. Квартира 2 складається із трьох житлових кімнат, коридорів 1,2,4,8,11, гардеробної, котельні, кухні, кладової. За довідкою, виданою 30.01.2014 року, в даному будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 30 січня 2014 року [PERSON] (дарувальник) подарувала [PERSON] (обдарована), 3\\4 частини житлового будинку по [ADDRESS] . Дар оцінений сторонами в 137 992,50 грн. За п.5 вказаного договору, право власності у обдарованої виникає з моменту його прийняття. Обдарована свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. За п.6 цього договору, він вчиняється за письмовою заявою дарувальника, яка викладена окремо, додана до договору, та зберігається у справах приватного нотаріуса. Заявою від 30.01.2014 року [PERSON] підтверджує належність їй 3\\4 частини будинку по [ADDRESS] та дарування [PERSON] . За витягом від 30.01.2014 року [PERSON] є власником 3 \\4 житлового будинку [ADDRESS] . Приватний нотаріус Ласурія С.А. пояснила, що добре запам`ятала позивача, оскільки не часто до неї приходять люди, які з порогу починають плакати. Роз`яснила всі наслідки та деталі договору дарування. Та остання хотіла заключити саме договір дарування. Допитані в залі судового засідання свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що позивач дійсно мала бажання звернутися до приватного нотаріуса для укладення саме договору дарування, на що їй було роз`яснено різницю між договорами дарування та довічного утримання і наслідки укладення таких договорів. Зокрема, свідок [PERSON] пояснив суду, що ним ,як юристом, було запропоновано [PERSON] укласти саме договір довічного утримання, однак позивач відмовилась, та пояснила, що бажає укладати лише договір дарування. Позивач в судовому засіданні з даними поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] погодилась та повністю підтвердила їх достовірність. Свідок [PERSON] пояснила суду, що зі слів позивача їй стало відомо, що будинок передавався на умовах довічного догляду та вона була впевнена, що будинок передається саме на таких умовах, але розмова саме про довічне утримання була вже після укладання договору дарування. Свідок [PERSON] , який являється онуком [PERSON] пояснив, що йому не було відомо про умови передачі будинку, вже після укладення договору дарування [PERSON] йому розповіла, що мала на увазі договір довічного утримання. Також свідок зазначив, що відповідач ( [PERSON] ) після укладання договору дарування, на протязі року, доглядала бабусю, після чого поїхала до Італії на заробітки та кожен місяць висилала гроші в розмірі 100 євро в якості допомоги позивачу. Допитаний свідок [PERSON] пояснила, що позивач звернулась до суду, оскільки вчинила помилку, оскільки на даний час примирилась зі своїм сином та хоче визнати договір дарування недійсним. Свідок також вказала, що бажання визнати договір дарування недійсним було саме онука та сина, а не самої бабусі. Виписані обставини та докази свідчить про волевиявлення позивача на укладення договору дарування. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування , позивач зазначала, що уклала спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки сподівалась на те, що відповідачка буде піклуватись про неї, проживаючи разом з нею у подарованому будинку. Проте після укладення спірного правочину відповідачка зіпсувала з нею відносини, та вона помирилася зі своїми синами. У статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому суд на виконання вимог статей 263-265 ЦПК України, повинен надати належну оцінку наявним у справі доказам, зокрема, змісту нотаріально посвідченому договору дарування житлового будинку, згідно з якими позивач вказала про те, що укладення договору відповідає інтересам його сторін, їх волевиявлення є вільним і усвідомленим, після чого вказаний договір був підписаний. У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання відповідачки проживання з нею у спірному будинку та піклування про неї. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, посилання позивача як на підставу того, що вона помилилась щодо підстав укладення договору дарування, не є беззаперечним доказом зазначеної нею підстави визнання договору недійсним. Аналіз положень статей 203, 717 ЦК України свідчить про те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. За такого враховуючи положення законодавства та правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах: від 16 березня 2016 року № 6-93 цс 16, від 27 квітня 2016 року № 6-372 цс 16, у частині визнання договорів дарування недійсними, вчинених під впливом помилки, Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Крім того, позивач з позовом до суду звернулась майже через чотири роки після укладення спірного договору дарування. З урахуванням установлених судом фактичних обставин та оцінки доказів,встановлено, що позивач посилався на обставини, які виникли через три роки після укладення правочину і не існували на момент його вчинення, то зазначене не є підставою для визнання договору недійсним, а можуть бути підставою для застосування іншого способу судового захисту, передбаченого ЦК України. Таким чином, суд вважає, що позивач розуміла природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину. За такого, позов задоволенню не підлягає. Така позиція суду відповідає також постанові ВС від 24.10.2018 року( справа № 61-28347 св18). Загальна позовна давність встановлена тривалістю 3 роки (ст.257 ЦК). Відповідно до ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог ст.261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, по захист якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності не відповідає вимогам закону (Постанова Верховного суду №904/191/18 від 11.09.2018 року). ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними ( п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України"). Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed