Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом в якому вказує на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 361 від 20. 07. 1993 року, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності її матері - [PERSON] та брату - [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] помер 18.02.2011 року. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла 15.02.2016 року. Після їх смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Єдиним спадкоємцем за законом є вона - позивач, оскільки спадкоємиця за заповітом, її донька [PERSON], відмовилась від спадщини. Тому у встановлений законом строк вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Разом з тим їй було відмовлено у видачі свідоцтва у зв'язку з тим, що на квартиру [ADDRESS] арешт. Так, відповідно до інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 10 травня 2005 року в реєстрі зареєстроване обтяження нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 1952767), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. на підставі постанови б/н, 23. 05. 2002 р. ДВС Жовтневого району м. Запоріжжя, власник [PERSON]. Як вбачається з відповіді Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя постанова про накладення арешту на майно боржника від 23 травня 2002 року серія АА № 801724 винесена на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16. 05. 2002 року з метою забезпечення позову. Таким чином, арешт був накладений під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми. Відповідно до резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.09.2002 року у даній справі, арешт накладений на квартиру [ADDRESS] (на теперішній час Соборний) в м. Запоріжжя - зняти. Разом з тим, відповідач [PERSON], який приходиться їй зятем, ніколи не був власником вказаної квартири. Крім того, не зважаючи, що рішенням суду арешт знятий, фактично в реєстрі зареєстроване обтяження нерухомого майна. Враховуючи, що минуло п'ятнадцять років, Олександрівський ВДВС м. Запоріжжя з питання зняття вказаного арешту запропонував звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна. Крім того, її донька [PERSON] зверталася до державного реєстратора філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень». Відповідно до рішення державного реєстратора їй відмовлено у державній реєстрації скасування обтяження, через те, що звернулася неналежна особа, тобто не власник майна. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або із застереженням. Спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу прийняття спадщини. Внесення вищезазначеного запису до Державного реєстру щодо обтяження належного їй майна порушують її право власності щодо вільного володіння, користування та розпорядження майном. Більш того, вона не може оформити спадщину. Ч.1. ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положення ст. 319 ЦК України передбачають, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відновлення становища, що існувало до порушення мого права можливе шляхом виключенням запису з Державного реєстру про обтяження належного їй майна. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" зазначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання» права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. За п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України N 6 від 27 серпня 1976 (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" роз'яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Таким чином, відповідачем у справі притягнений її зять - [PERSON], як боржник. На теперішній час облік обтяжень нерухомого майна ведеться у Державному реєстрі реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, процедуру ведення якого визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. за № 1127. Без рішення суду про скасування обтяження нерухомого майна, вона не може оформити право на спадщину. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження (арешт) нерухомого майна, від 10 травня 2005 року (реєстраційний номер обтяження 1952767), що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна (Соборний)[ADDRESS], внесений на підставі постанови б/н, 23. 05. 2002, ДВС Жовтневого району м. Запоріжжя. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, пояснив суду, що він ніколи не був власником вказаної квартири [ADDRESS] (на теперішній час Соборний) в м. Запоріжжі. Відповідно до ч.-ч. 3, 4 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно зі ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Суд, заслухавши думку учасників процесу, вивчивши надані матеріали, дійшов наступних висновків. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, вивченим та оголошеними в судовому засіданні: копією спадкової справи після померлої [PERSON], згідно з якою спадкоємцем за законом є [PERSON]; копією свідоцтва про право власності на житло, згідно з якою квартира за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна (Соборний)[ADDRESS] знаходиться у спільній сумісні власності [PERSON] та [PERSON]; копією рішення суду від 13. 09. 2002 року, згідно з яким знято арешт накладений на квартиру [ADDRESS] (на теперішній час Соборний) в м. Запоріжжя; копією інформаційної довідки від 12. 04. 2017 року щодо накладення обтяження (арешту) на квартиру [ADDRESS]; копією ухвали від 16.05.2002 р. про накладення арешту; копією відповіді Олександрівського ВДВС; копією рішення держреєстратора про відмову; копією постанови про арешт майна боржника. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або із застереженням. Спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу прийняття спадщини. Внесення вищезазначеного запису до Державного реєстру щодо обтяження належного їй майна порушують її право власності щодо вільного володіння, користування та розпорядження майном. Більш того, вона не може оформити спадщину. Ч.1. ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положення ст. 319 ЦК України передбачають, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відновлення становища, що існувало до порушення мого права можливе шляхом виключенням запису з Державного реєстру про обтяження належного їй майна. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" зазначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання» права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. За п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України N 6 від 27 серпня 1976 (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" роз'яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та обґрунтованими, визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved