Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Представник Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» звернувся 17.12.2019 року до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.09.2012 року у розмірі 6653,50 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 21.09.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 6653,50 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте зобов`язання за кредитним розрахунком не виконав, у зв`язку з чим у відповідача станом на 04.10.2019 року мається заборгованість у сумі 17185,52 грн., з яких: -5053,57 грн. - заборгованість за кредитом; -3,55 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -12128,40 грн. - заборгованість за комісією. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2014 року, яка складала 7120,71 грн., з яких: - 5053,57 грн. - заборгованість за кредитом; - 0,65 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом (в т.ч. несплачені відсотки на поточну заборгованість у розмірі 0 грн.), а також несплачені відсотки на прострочену заборгованість у розмірі 0,65 грн.); - 0 грн. - нарахована комісія; - 0 грн. - прострочена комісія; - 1251,22 грн. - заборгованість по судовим штрафам відповідно до п.2.2 Генеральної угоди; - 815,27 грн. - заборгованість по судовим штрафам відповідно до п. 1.1.5.20 Умов та правил надання банківських послуг. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 12131,30 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, але надав заяву згідно якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу слухати в його відсутність, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату та час судового засідання була повідомлений належним чином, що підтверджується судовими повідомленнями, які повернуті до суду з відмітками «адресат не знайдено», «за закінченням встановленого терміну зберігання» та оголошенням на офіційному сайті суду. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 21.09.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 6653,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки відповідачем [PERSON] умови кредитного договору не виконувались належним чином, представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду за захистом своїх прав та Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2014 року його позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з [PERSON] заборгованість у сумі 7120,71 грн., з яких: - 5053,57 грн. - заборгованість за кредитом; - 0,65 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом (в т.ч. несплачені відсотки на поточну заборгованість у розмірі 0 грн.), а також несплачені відсотки на прострочену заборгованість у розмірі 0,65 грн.); - 0 грн. - нарахована комісія; - 0 грн. - прострочена комісія; - 1251,22 грн. - заборгованість по судовим штрафам відповідно до п.2.2 Генеральної угоди; - 815,27 грн. - заборгованість по судовим штрафам відповідно до п. 1.1.5.20 Умов та правил надання банківських послуг. Тобто, фактично заборгованість за кредитним договором №б/н від 21.09.2012 року було вже стягнуто згідно Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2014 року. Відповідно до ст.61 Конституції ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому повторне стягнення кредиту, всупереч положенням ст.61 Конституції, призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те саме зобов`язання. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені після 06.03.2014 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. У ст.1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору та звернення до суду з позовом 06.03.2014 року, є необґрунтованими. Вищезазначене погоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в Постанові від 06.02.2019 року по справі № 175/4753/15-ц. Окрім того, згідно розрахунку заборгованості, наданої представником позивача, останнє погашення за кредитним договором було сплачено відповідачем [PERSON] 31.10.2012 року у сумі 800,00 грн. Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено наступне. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника є аналітичним документом банку, складений в односторонньому порядку і не погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. Крім того, на підтвердження своїх позовних вимог Банком надано розрахунок заборгованості відповідача, який підписаний представником Банку, однак не завірений належним чином печаткою юридичної особи на кожному аркуші. Належних і допустимих доказів заборгованості у відповідача у розумінні положень ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивач, при наявності процесуальної можливості, до суду не надав. Судом не встановлено у справі поважних причин, з яких Банк не виконав свій процесуальний обов`язок вчасно надати докази на підтвердження свого позову. Враховуючи наведене, суд не може вважати письмові докази - розрахунок заборгованості та виписку по рахунку відповідача - надані позивачем, допустимим доказом обставин, викладених Банком у позовній заяві, а тому не має змоги зробити висновок про обґрунтованість доводів позивача, викладених у позові щодо розміру заборгованості відповідачки. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належного обґрунтування заявлених позовних вимог, а через не подання позивачем допустимих доказів у суду відсутня можливість зробити відповідні розрахунки та вірно встановити дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним кредитним договором №б/н від 21 вересня 2012 року. Окрім того, оскільки Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.05.2014 року позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.09.2012 року було задоволено, в силу ст. 61 Конституції України, позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" є необгрунтованими та безпідставними. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст.89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та вважає за необхідне у позові відмовити. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача не підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки у задоволенні позовних вимог повністю відмовлено.

Outcome: dismissed