Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.05.2015 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та при цьому просив зобов"язати відповідачів у справі через місцеву газету "Новий час" спростувати неправдиву та недостовірну інформацію, подану слідчим органам Жидачівського РВ ГУМВСУ, яка була відображена у постанові про закриття кримінального провадження від 26.06.2014 року, шляхом публікації повідомлення та вибачення про недостовірність інформації; стягнути з відповідачів у справі на його користь спричинену моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.. В обґрунтування позову вказав, що відповідачі у справі - його колишні сват та невістка, стосунки із якими після розірвання шлюбу його сина із останньою, погіршились. З приводу крадіжок, належного йому майна відповідачами він змушений був звертатись у прокуратуру Жидачівського району Львівської області та при цьому за його заявами проводилось Жидачівським РВ ГУМВСУ у Львівській області досудове розслідування. В ході проведення досудового розслідування відповідачі були допитані в якості свідків та при цьому відповідач [PERSON] у свої показах слідчому вказала, що позивач "є неадекватною і психічно хворою людиною, яка постійно придумує різні несенітниці, які не мають реального підтвердження і здорового глузду", а відповідач [PERSON] вказав, що позивач "є людиною неповна розуму, психічно хворим чоловіком, який потребує стаціонарного лікування у спеціальних медзакладах". Тобто відповідачі підчас проведення слідчих дій, як у його присутності, так і у присутності слідчого, поширювали про нього неправдиву та недостовірну інформацію, яка принижує його честь та гідність, оскільки від ніколи перебував та не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра. Оскільки у добровільному порядку відповідачі відмовляються спростувати неправдиві вигадки про нього, тому у судовому порядку він просить зобов"язати відповідачів спростувати неправдиву інформацію про нього. Також розповсюдженням позивачами неправдивих вигадок щодо його особи, йому було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у моральних переживаннях, неспокою, відчуттям несправедливості, що негативно вплинуло на стан його здоров"я, а також порушились його нормальні життєві зв"язки. Позивач [PERSON] та його представник за договором про надання правої допомоги - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти даного позову, вважають його необґрунтованим та безпідставним, просили відмовити у його задоволенні. Зокрема [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони даючи показання слідчому Жидачівського РВ ГУМВСУ у Львівській області, не давали характеристик позивачу, в тому числі не висловлювались про нього тими словами, які зазначені у постанові слідчого про закриття провадження та на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що у провадженні старшого слідчого СВ Жидачівського РВ ГУМВСУ у Львівській області [PERSON] перебувало кримінальне провадження №42014140200000004 від 28.03.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та при цьому своєю постановою від 26.06.2014 року вказане кримінальне провадження було закрито у зв"язку із відсутністю у кримінальному провадженні складу кримінального правовопорушення.(а.с.6). Звертаючись до суду з відповідними позовом, позивач посилався на те, що під час досудового слідства у вказаному кримінальному провадженні відповідачами у справі були надані слідчому показання, в яких поширена недостовірна інформації та висловлювання, які принижують його честі та гідність, зокрема: "що [PERSON] є неадекватною і психічно хворою людиною, яка постійно придумує різні несенітниці, які не мають реального підтвердження і здорового глузду", а також, "що [PERSON] є людиною неповна розуму, психічно хворим чоловіком, який потребує стаціонарного лікування у спеціальних медзакладах". Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст.ст.94,277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Пунктами 18,19 Постанови передбачено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У цьому сенсі, суд оцінку особи позивача, яка викладена у постанові про закриття кримінального провадження, яку він вважає недостовірною, відносить до оціночних суджень, і вважає висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду характеру використання мовно-стилістичних засобів при їх викладенні. Крім того, як встановлено судом у ході розгляду справи, що у показаннях відповідачів, як свідків, у межах кримінального провадження, відсутні вказані оціночні судження щодо особи позивача, а такі маються лише у самій постанові, яка виготовлена слідчим Гвоздиком Р.Б., який пояснив її походження шляхом отримання інформації від сторонніх осіб. За таких обставин, суд виходить з того, що інформація, зазначена у постанові про закриття кримінального провадженння стосовно позивача [PERSON] не може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації останнього. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди суд також відмовляє з наступних міркувань. Ця позовна вимога є похідною від вимог про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст.ст.23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом не встановлено, що внаслідок наявності у постанові про закриття кримінального провадження, оцінки особи позивача, порушено його права та завдана моральна шкода. Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачами негативної та недостовірної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Згідно вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повно і всебічно з"ясував обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні, вирішив справу згідно із законом. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON]. Розприділяючи судові витрати суд керується вимогами ст.88 ЦПК України та у зв"язку із відмовою у позові, залишає судові витрати за позивачем [PERSON].

Outcome: dismissed