Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовної заяви У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] ,\~в якому\~зазначає,\~що під\~час перебування\~у шлюбі\~за спільні\~сумісні кошти\~ була куплена однокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,81 м2, житловою площею 16,6 м2, що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач зазначав, що після розірвання шлюбу виникло питання стосовно права власності на зазначену квартиру, володіння та розпорядження нею. Відповідач по справі відмовляється в добровільному порядку визнати за Позивачем право власності на 1/2 спірної квартири, що слугувало підставою для пред"явлення позову Спірна квартира оцінена у 85180,00 грн., відповідно її 1/2 частка коштує 42590,00 грн.. Таким чином, Позивач просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю. Аргументи учасників справи Представник позивача підтримує позов з підстав, викладених у позовній заяві. Також під час судового розгляду подано клопотання про долучення до матеріалів цивільної справи в якості доказів письмових матіеріалів щодо отримання Позивачем доходів від продажу квартири, розташованої в [ADDRESS] , які використані в подальшому на купівлю спірної квартири. Представником відповідача було подано відзив з доказом відправлення його Позивачу, в якому зазначено, що спірна квартира придбана за особисті кошти Відповідача, які набуті внаслідок продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того, надала додаткові пояснення та долучено до матеріалів справи відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та кредитну історію Відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Вказала, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, просила суд визнати право власності на Ѕ частку квартири, стягнути з відповідача судові витрати. В свою чергу, представник відповідача зазначила, що твердження Позивача є безпідставними, не надані належні та допустимі докази на обгрунтування позовних вимог, не доведено що спірна квартира придбана за спільні кошти. Фактичні обставини справи, встановлені судом 19 листопада 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується актовим записом № 666 від 19.11.2011 року, зареєстрованим Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.9). Під час\~перебування у\~шлюбі,\~сторони придбали однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,81 м2, житловою площею 16,6 м2, що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.10-11). Квартиру зареєстровано за взаємною згодою подружжя на ім`я дружини, відповідача по справі - [PERSON] , відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13 листопада 1998 року (а.с.54). Вказані відомомсті підтверджуються договором купівлі-продажу ВРО №955875; ВРО №955876 від 21.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кузнецовою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2101, та 06.01.2012 року зареєстровано КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» у книзі № 11ПВ, стор. 211, номер запису 211, за реєстраційним номером майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 34484340 (а.с.10-11). Відповідно до звіту про оцінку майна №1104 від 05.11.2020 року, виконаної ПП "ЕКСПОЦЕНТР", ринкова вартість квартири за адресою [ADDRESS] , складає 85180,00 гривень, відповідно 1/2 частка квартири складає 42 590,00 гривень (а.с.15). З матеріалів справи також встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с.12-13). Крім того, суду представлено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири від 02 вересня 2011 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] , набутої Позивачем у попередньому шлюбі з [PERSON] , з якого встановлено, що частка виручених від продажу цієї квартири грошей в якості компенсації за його частку в спільному сумісному майні подружжя становила 4500 доларів США. Отже, після розірвання шлюбу у сторін виник спір стосовно права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , яка відповідно придбана у шлюбі, та відповідно, щодо володіння та розпорядження нею. Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався. Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права Як встановлено в судовому засіданні, Відповідач по справі відмовляється в добровільному порядку зареєструвати за Позивачем право власності на 1/2 спірної квартири, мотивуючи це тим, що останнім не надані належні та допустимі докази на обґрунтування позовних вимог та не доведено що спірна квартира придбана за спільні кошти. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У справі, що розглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно (квартири за адресою [ADDRESS] ) не спростована. Установлено, що спірна квартира за адресою [ADDRESS] , придбана в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , належність вказаного майна до особистої приватної власності [PERSON] у цій справі не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на вказане та придбане в період шлюбу майно, частки подружжя у якому є рівними, не спростована виходячи з наступного. Відповідно до\~статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Разом з тим, вирішуючи\~питання щодо правового режиму майна подружжя, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав\~та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Отже у даній справі сторони наполягають на з`ясуванні джерела походження коштів, внесених на покупку спірної квартири. Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що Відповідачу на праві приватної спільної часткової власності (а.с. 56) належала 1/2 частка квартири за адресою: [ADDRESS] та за два дні до покупки спірної квартири (за адресою [ADDRESS] ), [PERSON] було відчужено особисту частку. Також судом встановлено, що і у Позивача до вступу в шлюбні відносини перебувало у власності майно, а саме 1/2 частка квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказана нерухомість була відчужена 02 вересня 2011 року. Отже в судовому засіданні безспірно встановлено, що сторони, до придбання спірної квартири, яка є предметом розгляду (21.12.2011 рік) відчужили особисту нерухомість, а саме Позивач 02 вересня 2011 року, та відповідно Відповідач 21 грудня 2011 року (а.с.57). Згідно з наданими до суду відомостей про доходи [PERSON] , остання не мала доходів за період з 2009 року по 2012 рік (а.с. 100). Згідно відомостей, наданих за ухвалою суду, Позивач не отримував доходи за період з 01.10.2011 року по 31.12.2011 року (а.с. 123). Клопотань про витребування відомостей про доходи позивача [PERSON] в інші періоди стороною відповідача не заявлялось. Суд не бере до уваги твердження сторони відповідача, що Позивач у період придбання спірної квартири не працював та відповідно не мав доходів, оскільки суду представлено відомостей про доходи Позивача, лише за 4 квартал 2011 року, тобто період у який було придбано квартиру. Разом з тим, Позивач мав можливість працювати раніше, мати заощадження та крім того, бути працевлаштованим не офіційно, що також не спростовується стороною Відповідача. Велика Палата Верховного Суду відновила абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу (справа № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.) Так, ч. 1\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначена норма закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.Суд, аналізуючи Судом встановлено, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем та за згодою Позивача, про що свідчить нотаріальна згода [PERSON] , який надає згоду дружині [PERSON] на купівлю квартири, що є об"єктом поділу. Окрім того, вказана згода засвідчує набуття майна у спільну сумісну власність, в інтересах сім"ї, та на умовах, попередньо обумовлених подружжям. Суд також враховує, що спірний об"єкт поділу придбано 21 грудня 2011 року за 35500 (тридцять п"ять тисяч п"ятсот) гривен, в той час як 19 грудня 2011 року відповідач разом із [PERSON] здійснили відчуження квартири, належній їм на праві спільної часткової власності за 103661,00 (сто три шістсот шістдесят одну грн.); а позивач разом із донькою [INFO] також здійснили відчуження квартири, що належала їм на праві спільної часткової власності за 46602,00 (сорок шість тисяч шістсот дві гривни). За таких обставин, твердження відповідача про те, що позивач до моменту укладання договору купівлі продажу спірної квартири не мав жодних доходів, спростовується належними та допустимими доказами. Аналіз матеріалів та встановлені в судовому засіданні факти спростовують доводи відповідача, що спірне майно належить їй особисто та було придбано за особисті кошти. Судом встановлено\~абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.\~Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 3 ст.70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). На підставі наданих доказів, а так само і пояснень сторін, суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти. Сторонами не заявлялись вимоги щодо відступу від засади рівності часток подружжя. Тому суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 2 та 3 ст.70 СК України відсутні. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи У зв`язку з чим суд доходить висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частини квартири, що є об`єктом права сумісної власності. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі. Щодо судових витрат Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки, відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, тому його слід стягнути з відповідача на користь держави. У відповідності до вимог ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України,\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Тому враховуючи категорію та складність справи, суд вважає, що з відповідача також підлягають стягнення витрати на правову допомогу на користь позивача, які документально підтверджені. На підставі викладеного,

Outcome: approved