Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

11. 06. 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та Дубрівської сільської ради Баранівського району про визнання права власності на спадкове майно, в якому просила ухвалити рішення про визнання за нею права власності на спадкове майно після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року в с. Дубрівка Баранівського району Житомирської області, а саме на житловий будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями. Ухвалою Баранівськогог районного суду від 16 липня 2018 року було закрите підготовче провадження по справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, викликані учасники справи. Позивач у судове засідання не з'явилася, представник позивачки через канцелярію суду подав заяву, просив розглядати справу без його та позивачки участі, позов підтримують повністю, просив приєднати до матеріалів справи довідку Дубрівської сільської ради від 22.06.2018 року № 1448. Відповідач Дубрівська сільська рада подала через канцелярію суду заяву, в якій просила розглядати справу без представника Ради, не заперечують щодо задоволення позовної заяви [PERSON] (а.с. 36). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені, про що свідчить поштове повідомлення. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, факт смерті підтверджується копією свідоцтва про смерть, [NUMBER] від 10 листопада 2017 року року (а.с.6). Відповідно до копії заповіту від 1 грудня 2016 року, реєстраційний номер 523, посвідченого секретарем Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області, покійна [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона законом буде мати право, для [PERSON] та для [PERSON], в рівних долях кожній (а. с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, що розташоване в с. Дубрівка Баранівського району Житомирської області, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS], загальною вартістю 156 426,00 гривень. Позивачка прийняла спадщину у встановлені законом строки, оскільки проживала на день смерті з померлою, що підтверджується довідкою Дубрівської сільської ради №1115 від 11.04.2018 року (а. с. 10) Інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини після померлої [PERSON], на користь позивачки, подавши нотаріусу відповідні заяви (а.с. 8, 9). Позивачка не може оформити право власності на вищевказане спадкове майно у встановленому законом порядку, оскільки на нього відсутні правовстановлювальні документи, що підтверджується відмовою державного нотаріуса Баранівської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину (а. с. 16). Відмова нотаріуса позивачкою не оскаржувалася. Отже, умови для отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса у позивачки дійсно відсутні. Згідно з повідомленням Новоград-Волинського міжміського бюро технічної інвентиризації від 25. 04. 2018 року № 25 , право власності за [PERSON] не зареєстроване (а. с. 11). Відповідно до технічного паспорта, виготовленого Новоград-Волинським МБТІ станом на 19.04.2018 року, житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS], разом з належними до нього господарськими будівлями, був побудований у 1962 р., штамп про самочинне будівництво у техпаспорті відсутній. Згідно з довідкою Дубрівської сільської ради від 22. 06. 2018 року №1448, житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] дійсно належав померлій [PERSON], яка проживала до смерті [INFO] р., згідно запису в погосподарській книзі №18 за 2016-2020 р., особовий рахунок [NUMBER] (а.с. 38). Отже, спадковий будинок не є самочинним будівництвом, побудований на спеціально відведеній для будівництва та обслуговування житлового будинку земельній ділянці, належав померлій [PERSON] на праві власності, однак за життя вона не оформила правовстановлюючий документ на цей будинок та не зареєструвала право власності. За приписами ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч.1 ст.1296 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини. Виходячи зі змісту п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. За нормою абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до положень ст.ст. 100,101 ЦК УРСР, 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок, при чому норми глави 10 "Особиста власність" цього Кодексу не пов'язували наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Отже, в даному випадку немає жодних перешкод для набуття позивачем права власності на вказане нерухоме майно, одержане внаслідок спадкування. Однак суд не вбачає підстав для задоволення позову до відповідачів [PERSON] та [PERSON], з огляду на таке. Згідно з ч.1 ст.50 ЦПК України, позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. За приписами ч.2 ст.51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Зазначена правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду від 17.04.2018 року по справі № 523/9076/16-ц. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] спадщину не прийняли, написавши відмову від прийняття спадщини на користь позивачки, отже, вони є неналежними відповідачами по справі. Оскільки позовні вимоги в частині позову до вказаних відповідачів є необгрунтованими, суд відмовляє у задоволенні позову до [PERSON] та [PERSON]. На підставі наведеного,

Outcome: partial