Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

13 січня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 3 198 990,00 грн., проценти за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання по поверненню позики у сумі 87 030,05 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. та вирішити питання судових витрат. В подальшому, уточнив свої позовні вимоги (а.с. 66-69) та просив суд стягнути з відповідача 11 075 100,00 грн., що складається з сумою боргу в гривнях, з врахуванням встановленого індексу інфляції становить 2670900,00 грн., 3% річних - 69600,00 грн. та пені в розмірі 8 334 600,00 грн. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 14.07.2014 р. між позивачем і відповідачем було укладено письмовий договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 740 000 грн., що є еквівалентом 145 000,00 доларів США, які відповідач зобов'язаний був повернути до 31.08.2014р. без сплати відсотків за користування грошовими коштами. Зазначає, що у визначений строк, відповідач кошти не повернув, а тому позивач змушений звертатись до суду для стягнення таких коштів. При розрахунку суми позову враховує положення ст. 625 ЦК України та умови договору про пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення. 19 травня 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] в якій позивачі за зустрічним позовом просять суд визнати недійним договір позики від 14.07.2014р. підписаний між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування свого зустрічного позову позивачі посилаються на те, що на укладення спірного договору позики [PERSON], як дружина [PERSON], згоди не давала, хоча вважають, що відповідно до ст. 65 СК України така згода є обов'язковою. В судовому засіданні 19.05.2016р. позивач [PERSON] первісний позов підтримав, а зустрічний заперечив, суду пояснив, що він познайомився із [PERSON] у 2011 році з метою спільного ведення бізнесу з виробництва паливних палет шляхом застосування лінії виробництва, яка вже на той час у нього була у власності. Після проведення переговорів, вони почали налагоджувати спільну роботу, і вже в першому кварталі 2012 року лінія з виробництва паливних палет почала працювати. Позивач зазначив, що для запуску лінії і налагодження бізнесу, він надсилав відповідачу кошти у національній валюті за допомогою банківських переказів, терміналів і надавав особисто. Зазначив, що у них з [PERSON] була домовленість щодо повернення йому коштів, які будуть зароблені на виробництві паливних палет. Підтвердив факт підписання між ним та [PERSON] договору найму обладнання від 14.10.2011р., договору на зберігання палети від 17.06.2010р. та договір позики від 14.07.2014р., щоправда відзначив, що в даті договору зберігання є помилка і такий був укладений не у 2010 році а у 2012 році. Також позивач суду пояснив, що такі кошти передавались відповідачу в період 2012-2014 роки. В подальшому, як зазначив позивач, [PERSON] здійснював виробництво паливних палет про що надсилав йому періодично звіти та повідомляв про виготовлену кількість і зберігання їх на складі. Так як він, позивач, проживає у м. Києві, то не міг перевірити наявність на складі товару. Згодом він почав сумніватись у достовірності слів відповідача і орієнтовно в 2014 році йому стало відомо, що [PERSON] виготовляв палети і самостійно їх реалізовував, а кошти від реалізації таких не передавав позиву. Передав лише один раз суму у розмірі 30 000,00 грн. В подальшому, як повідомив позивач, він почав висловлювати претензії до відповідача, однак той запевняв його, що кошти будуть йому повернуті згідно попередніх домовленостей. Внаслідок таких обставин справи, у липня 2014 року він запропонував [PERSON] оформити такі їхні відносини договором позики, з метою отримання певних гарантій щодо повернення коштів, на що [PERSON] погодився, і як наслідок вони здійснили підрахунки суми, яку повинен повернути [PERSON] та підписали договір позики 14.07.2014р. на суму 1740000,00 грн., які [PERSON] мав повернути йому до 31.08.2014р. Однак, такі кошти відповідач не повернув позивачу, тому він змушений звертатись до суду із даним позовом. Представники позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явився, проти первісного позову заперечив у повному обсязі, зустрічний просив задовольнити. Так, в судовому засіданні 19.05.2016р. пояснив, що його з позивачем познайомив однокласник для спільного ведення бізнесу з виробництва палет паливних, так як у позивача була лінія виробництва, а у нього було відповідне приміщення для її встановлення та виробництва палет паливних. Зазначив, що він попереджував позивача, що коштів у нього немає для запуску лінії, тому такі кошти погоджувався надавати позивач [PERSON] Його ж заробіток мав складати 30% від виручених коштів, взамін чого, він лише передавав приміщення та організовував роботу по виробництву. Зазначив, що він не відмовляється від того, що він дійсно підписував договори найму обладнання, зберігання а також позики. Також вказав, що згідно договору позики від 14.07.2014р. він жодних коштів не отримував. А передані позивачем кошти які він дійсно отримував як банківськими переказами так і наручно, були призначені для запуску лінії виробництва паливної палети, після початку роботи якої, отриманий дохід повинен був розподілятись за формулою 70% - [PERSON], а 30% - [PERSON] Крім того суду пояснив, що справи почали йти погано, бо сировина була неякісна, і у 2014р. позивач почав пред'являти претензії мотивуючи це тим, що кошти не повертаються, а йому потрібно для звітності якість документи. В результаті чого, вони 14.07.2014р. уклали договір позики на узгоджену суму коштів, який він підписав. Також зазначив, що сума позову є надто велика, так як не спів розмірна з тими коштами, які йшли на ведення спільного бізнесу. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання 19.05.2016р. з'явилась проти первісного позову заперечила, а зустрічний позов підтримала. Зокрема суду пояснила, що не знала про існування такого великого боргу у чоловіка, і про його справи в бізнесі. Зазначила, що згоди на такі договори вона не давала. Також вказала, що на її чоловіка був тиск та він перебував у страху. Представник відповідача та позивачки за зустрічним позовом - [PERSON] в судовому засіданні просив суд у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити. Вважає, що кошти за договором позики не надавались, а такі передавались для ведення спільного бізнесу щодо виробництва паливних палет. Тому, відсутні відносини позики, що виключає можливість задоволення зустрічного позову. Також просив суд застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки (пені), так як вважає, що така значно перевищує розмір боргу. Крім того наголосив на пропуску строку позовної давності щодо вимог по пені. Щодо зустрічного позову пояснив, що такий є підставним, так як дружина [PERSON] не давала згоди на укладення спірного договору, хоча така є обов'язковою відповідно до положень ст. 65 СК України. Заслухавши думку учасників судового процесу, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [PERSON] є власником комплексу нежитлових будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель від 10.05.2011р., який посвідчений приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького нотаріального округу Щур Т.В. (а.с. 76-78). 14 жовтня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір найму обладнання, відповідно до п. 1.1. якого наймодавець ([PERSON].) в порядку та на умовах визначених цим договором зобов'язується передати наймачеві ([PERSON].) у платне строкове користування обладнання, що є власністю наймодавця, з наступним можливим переходом права власності на обладнання (частину обладнання) від наймодавця до наймача, у випадках і на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 2.4. цього договору визначено місце виконання договору: [ADDRESS] (а.с. 96-99). Крім того, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір зберігання, який датований 17.06.2010р., однак за поясненнями обох сторін, такий договір містить описку в частині його дати, і дійсно був укладений у 2012 році. Відповідно до п. 1-2 цього договору, [PERSON], як зберігач зобов'язувався зберегти та повернути у схоронності паливну гранулу у загальній кількості 506 тон. (а.с. 100-102). Відповідно до умов цього договору зберігання сторони підписали Акт про прийом паливної гранули (а.с. 103) та накладну на відпущення палети паливної (а.с. 104). Судом встановлено, що в період часу з липня 2013 року по грудень 2013 року позивач [PERSON] за домовленістю із [PERSON] здійснював поповнення банківської картки ПАТ КБ "Приватбанк" яка належить [PERSON] (тещі відповідача), якою користувався [PERSON] на загальну суму 814 400,00 грн., а 28.10.2011р. позивач здійснив перерахунок за домовленістю з [PERSON] на банківську картку [PERSON] 50 000,00 грн. (а.с. 13-20, 95). Той факт, що такі кошти позивач [PERSON] перераховував і їх отримував [PERSON] не заперечується сторонами по справі, в т.ч. й відповідачем, а також узгоджується із їх показами, які були ними надані в межах кримінального провадження, яке закрито постановою слідчого від 08.02.2016р. (а.с. 35-42). Також сторони визнають, що [PERSON], окрім перерахованих коштів, передавав [PERSON] наручно інші суми для налагодження роботи лінії з виробництва палет паливних. Також, із зібраних матеріалів справи (а.с. 117-136, 149-150) та пояснень сторін встановлено, що [PERSON] періодично звітував перед [PERSON] про використані кошти та об'єми виробництва. На підставі наведених вище письмових доказів, пояснень сторін та показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], судом встановлено, що первинні правовідносини, які виникли між сторонами були пов'язані із їх спільною діяльністю щодо виробництва палет паливних, яке здійснювалось у належному [PERSON] приміщенні за адресою: [ADDRESS] та із застосуванням обладнання, яке належало [PERSON] Причому фінансування такого виробництва здійснював [PERSON] за умови подальшого повернення таких коштів із виробництва. Правовою підставою виникнення таких правовідносини був договору найму, договору зберігання та усні домовленості про спільну діяльність. В подальшому, 14 липня 2014 року між [PERSON] (позикодавець) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (позичальник) було укладено Договір позики, відповідно до умов п. 1 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 1 740 000,00 грн., що є еквівалентом 145 000,00 доларів США, до підписання цього договору. У п. 2 та 3 цього договору сторони визначили, що зазначену суму позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою у строк до 31.08.2014р. Повернення позики здійснюється в м. Києві, готівкою у доларах США (а.с. 60-61). Розглядаючи даний спір, суд керується правовою позицією, яка викладена у Постанові ВСУ №6-63цс13 від 18.09.2013р., де зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також, як вказано у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України 12.06.2009р. N5, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Оцінюючи договір позики який укладений між сторонами та правовідносини, які виникли до його укладення, судом не встановлено факту передачі коштів у позику від [PERSON] до [PERSON] на підставі такого договору позики від 14.07.2014р., як це передбачено у ст. 1046 ЦК України, проте суд намагаючись виявити справжню правову природу спірних правовідносин, дійшов до висновку, що такий договір позики є новацією боргу у позикове зобов'язання. Так, відповідно до положень ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Таким чином, сторони укладаючи договір позики від 14.07.2014р. припинили взаємні зобов'язання щодо договору найму, договору зберігання та спільної діяльності і перейшли до правовідносин позики, які відповідно до ст. 1053 ЦК є самостійною підставою для стягнення таких коштів у випадку невиконання боржником нового зобов'язання (позикового) у визначений договором строк. Висновок суду про новацію боргу базується на встановлених обставинах, які визнані сторонами та не підлягають доказуванню, а також досліджених письмових доказах. Так, судом встановлено, що суб'єкти як попередніх зобов'язань (найм, зберігання) так і наступного (позика) є ідентичні, за попереднім зобов'язанням у відповідача виникли зобов'язання, які сторони визначили на рівні 1740000,00 грн. і трансформували у позикові шляхом вільного волевиявлення. Причому суд відзначає, що застосування цієї норми закону у спірних правовідносинах співвідноситься із загальними засадами цивільного законодавства, якими зокрема є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК), а відмова у позові з підстав, які наводить відповідач була б формальна. При розгляді даної справи судом встановлено, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань із договору позики щодо повернення коштів у визначений сторонами строк. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.2 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Розглядаючи даний спір, суд дійшов до висновку, що кошти у сумі 1740000,00 грн. відповідач не повернув позивачу у строк визначений договором (до 31.08.2014р.), так як відповідно до п. 1 цього договору, позикодавець передав, а позичальник прийняв кошти у сумі 1740000,00 грн. до підписання цього договору, а також зважаючи на те, що позивач надав до матеріалів справи оригінал договору позики від 14.07.2014р. Правильність такого висновку підтверджується правовою позицією, яка висловлена у Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012р. № 6-24цс12, де суд дійшов висновку, що оскільки оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця, то це свідчить про невиконання умов договору позики. Крім того, відповідач не надав суду доказів погашення такого боргу перед позивачем, а лише посилався на безпідставність вимог позивача. Вирішуючи питання про суму позики, яка підлягає до стягнення з відповідача суд виходить із наступного. Так, як видно із матеріалів справи, сума позики, яка узгоджена між сторонами становила 1 740 000,00 грн., а тому, вимога про стягнення з відповідача 1 740 000,00 грн. основного боргу є обґрунтованою. Також, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У Листі Верховного Суду України "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" від 01.07.2014р. зазначено, що предметом договору позики можуть бути як грошові кошти, так і інші речі, визначені родовими ознаками (ст. 1046 ЦК). Частиною 1 ст. 1050 ЦК визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК. Тому, позивач підставно вимагає повернення суми позики із врахуванням інфляційних втрат та 3% річних, які становлять 930 900,00 грн., 69 600,00 грн. відповідно, причому такі суми вірно розраховані за період 16 місяців, що слід визначити межами позовних вимог позивача. Розглядаючи питання про стягнення пені у розмірі 1% за кожен день прострочення, суд виходить із того, що право на нарахування пені у такому розмірі передбачено у п. 8 договору позики та таке відповідає положенням ч. 3 ст. 549 ЦК України. А тому, позивач правомірно вимагає стягнення пені у розмірі 8 334 600,00 грн. Проте, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Позивач в судовому засіданні та його представник, в т.ч. у письмовому виступі в судових дебатах наголошували на непропорційності розміру пені відносно суми боргу, та представник відповідача просив застосувати положення ст. 551 ЦК України про зменшення неустойки. Тому, суд, на підставі заяви відповідача та його представника про зменшення розміру неустойки, враховуючи те, що розмір неустойки значно перевищує розмір суми позики, а також такі істотні обставини, як те, що протягом майже половину часу прострочення виконання зобов'язання відповідач перебував на військовій службі по мобілізації, в період з 19.05.2015р. по 05.11.2015р. (а.с. 50), прийшов до висновку про доцільність зменшення розміру неустойки до 100 000,00 грн. Такий розмір неустойки на думку суду відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК). За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, і з відповідача слід стягнути на користь позивача суму позики у розмірі 1 740 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 930 900,00 грн., 3% річних - 69 600,00 грн. та пеню у розмірі 100 000,00 грн., а разом 2 840 500,00 грн. При вирішенні зустрічних позовних вимог суд керувався наступним. Правовою підставою зустрічного позову є те, що при укладенні договору позики від 14.07.2014р. дружина [PERSON] - [PERSON] не давала згоди на його укладення. Проте, суд вважає, що така обставина не може бути підставою для визнання договору позики недійсним. Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", павочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Так, відповідно до ч. 2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Проте, у п. 25 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Оскільки у спірних правовідносинах судом не встановлено розпорядження спільним майном подружжя, а має місце отримання позики, то суд дійшов до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики з цих підстав не підлягають до задоволення. Інших підстав судом не встановлено. Судові витрати слід вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial