Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, якою просила: - визнати недійсним кредитний договір №50009100 від 24.05.2013 року з додатками, договір застави від 29.05.2013 року №50009100, підписаний між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» та [PERSON]; - визнати недійсними в розділі «Основні умови Кредиту» кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року наступне положення: «Усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в дол.США, визначеному вище, відповідно до ст.1.3 Загальних умов кредитування»; пункт 1.3 в розділі «Предмет додаткової угоди» в додатку до кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року; пункти 1.3.1 - 1.3.3 в розділі «Предмет договору», розділ 2 «Плата за користування кредитом»; розділ 3 «Порядок дострокового повернення кредиту», розділ 8 «Відповідальність сторін» в додатку до кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року; пункти 2.1.6 - 3.3 спірного договору застави від 29.05.2013 року №50009100; - зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» повернути [PERSON] грошову суму у розмірі 76698,24 грн.; - зобов'язати [PERSON] повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» грошову суму у розмірі 114758,59 грн.; - стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» на користь [PERSON] понесені нею витрати з оплатою правової допомоги у розмірі 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні і окремо суму - 1400,00 грн., які були сплачені за підготовку позовної заяви адвокатом Фесенко. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що 24.05.2013 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» був укладений кредитний договір №50009100, у вступній частині якого, відповідач вказав, що діє на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 року, видане Державною комісією регулювання ринків фінансових послуг України. Згідно зазначеного кредитного договору, відповідач надав [PERSON] фінансовий кредит у розмірі 114758,59 грн. (еквівалент суми кредиту в дол.США 14053,22 дол.США, вказавши строк дії кредиту - 60 місяців). Крім основного кредиту, відповідач надав [PERSON] додатковий фінансовий кредит у розмірі 35862,20 грн. (еквівалент суми додаткового кредиту в дол.США 4391,65 дол.США для сплати страхових платежів на 60 місяців). Вважає, що відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має ліцензій, виданих Держфінпослуг; не зареєстрований як фінансова установа; окремі положення спірного кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року та договору застави від 29.05.2013 року №50009100, не відповідають вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів"; відповідач не попередив позивача, що при зміні діючого курсу долара США до гривні, всі ризики, під час виконання зобов'язань, несе тільки споживач, у зв'язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду з позовною заявою. У судовому засіданні позивач, представник позивача, кожний окремо, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що умови договору щодо використання еквіваленту при розрахунках щомісячних платежів не порушують норми чинного законодавства та врегульовані положеннями Цивільного кодексу України; валютні ризики при укладенні договорів рівномірно покладаються на сторони та коливання курсу іноземної валюти і не є підставою для розірвання договору, а тому не має жодних підстав для обов'язку вчинити дії, які є позовними вимогами позивача; положення Кредитного договору відповідають Закону України "Про захист прав споживачів", тому, просила в позові відмовити. Вислухавши позивача, представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з вимог ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. В судовому засіданні встановлено, що 24 травня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» був укладений кредитний договір №50009100 (а.с.55). Згідно зазначеного кредитного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» надало [PERSON] кредит у розмірі 114758,59 грн., строк дії кредиту - 60 місяців. Крім основного кредиту, відповідач надав [PERSON] додатковий кредит у розмірі 35862,20 грн. для сплати страхових платежів на 60 місяців. Також, 29 травня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» був укладений договір застави транспортного засобу №50009100 (а.с.71-76). Встановлено, що зазначені договори №50009100 від 24 травня 2013 року та №50009100 від 29 травня 2013 року містять підписи сторін; наявна печатка Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті», що свідчить про те, що договори є укладеними. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Посилання позивача на те, що відповідач не мав права надавати фінансовий кредит, оскільки не має ліцензій, виданих Держфінпослуг та не зареєстрований як фінансова установа є необґрунтованими у зв'язку з наступним. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» кредитною установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Відповідно до п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовими вважаються такі послуги: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Отже, відповідач правомірно, не порушуючи норми чинного законодавства України, надає фінансові послуги з кредитування фізичних та юридичних осіб в установленому законодавством порядку; що має статус фінансової установи, яка зареєстрована відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Так, відповідно до ст.6 Розділу 1 Положення «Про Державний реєстр фінансових установ» юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру. Згідно ст.7 Розділу 1 Положення документом, що підтверджує статус фінансової установи, є Свідоцтво. Стаття 8 Розділу 1 вищезазначеного Положення містить положення Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Встановлено, що 02 липня 2009 року було прийнято розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про схвалення рішення про видачу Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (а.с.110). Відповідно до п.1.3. Розділу 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 р. №4802 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами» діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної установи, у тому числі субординованого капіталу, за кредитними договорами з кредитними установами, а також коштів з державного та місцевих бюджетів, отриманих фінансовими установами - юридичними особами публічного права, не потребує отримання ліцензії. Отже, відповідач, набувши статусу кредитної установи відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 р. за реєстраційним номером 16102366, має право провадити діяльність з надання фінансових кредитів відповідно до Статуту юридичної особи, Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 р. за реєстраційним номером 16102366, а також чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положення «Про Державний реєстр фінансових установ», затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 №41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 28.11.2013 №4368), а також Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 18.10.2005 р. №4802 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами». Також, з моменту набуття статуту фінансової установи, кредитна установа має право здійснювати діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів та коштів, які не відносяться до залучених згідно з визначенням такого поняття у пункті 1.1 глави 1 Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами, затверджених розпорядженням Держфінпослуг від 18.10.2005 р. №4802, зареєстрованим Міністерством юстиції України 06.12.2005 р. за №1459/11739. Відповідно до ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» одним із видів фінансових послуг визначено послугу із надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, без розмежування такої послуги залежно від того чи є такі кошти власними чи залученими. Відповідно до п.1.1. глави 1 зазначених Ліцензійних умов, залучені кошти - кошти, прямо або опосередковано отримані на зворотній основі від фізичних та/або юридичних осіб, отримані залишки фінансових активів, які виникли в результаті здійснення звичайної господарської діяльності в інтересах цих осіб. До залучених коштів не належать кошти, отримані у вигляді внесків до капіталу кредитної установи, у тому числі субординований капітал, отримані від кредитних установ за кредитними договорами, а також кошти, отримані з місцевих та державних бюджетів фінансовими установами - юридичними особами публічного права. Встановлено, що відповідач надає фінансові кредити за рахунок коштів, отриманих від кредитних установ за відповідними кредитними договорами. Відповідно, такі кошти, згідно із Ліцензійними умовами, не є залученими і не зобов'язують відповідача отримувати ліцензію для здійснення діяльності із надання фінансових кредитів. Посилання позивача на те, що окремі положення спірного кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року та договору застави від 29.05.2013 року №50009100, не відповідають вимогам ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" є також необґрунтованими у зв'язку з наступним. Встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Проте, відповідно до вищезазначених умов Договору як Кредит, так і Додатковий кредит надавалися позивачу саме в українських гривнях у розмірі 114758,59 грн. та 35862,20 грн. відповідно. При цьому, як в Договорі, так і у всіх додатках до нього, розмір платежів встановлюється не в іноземній валюті, а в гривні із зазначення еквіваленту у доларах США. Посилання позивача на те, що положення Договору порушують принцип добросовісності та справедливості не ґрунтуються на законі, у зв'язку з наступним. Принцип добросовісності передбачає добросовісну, належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб. Принцип справедливості передбачає таку поведінка кожної із сторони зобов'язання по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної. Встановлено, що при укладені Кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року з [PERSON], Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» було дотримано принцип добросовісності, а Загальні умови кредитування відповідають принципам справедливості та нормам законодавства України, оскільки сторони в п. 1.3. Загальних умов кредитування погодили, що кошти у повернення Кредиту відображають справедливу вартість Кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у Кредитному договорі; в п.1.1. Загальних умов кредитування сторони погодили, що товариство зобов'язується надати [PERSON] кредит у сумі визначеній у Кредитному договорі в українських гривнях. В Кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту у іноземній валюті, прийнятній для сторін; в розділі «Основні умови Кредиту» Кредитного договору сторони погодили, еквівалент суми кредиту в доларах США та визначили, що для обчислення еквіваленту застосовується курс встановлений ПАТ «Креді Агріколь Банк»; відповідно до п. 1.3.1. Загальних умов кредитування [PERSON] сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до рахунків виставлених ТОВ «Порше Мобіліті» у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у Кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту; позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, чинного станом на робочий день, що передував дню виставлення рахунка, та обмінного курсу за безготівковими операціями станом на робочий день, що передував дню укладення Кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягають сплаті відповідно до умов цього Кредитного договору. Отже, коригування суми процентів відповідно до Загальних умов кредитування здійснюється в інтересах як позивача, так і відповідача, а, отже, відповідає принципам справедливості та добросовісності. Відповідно до п.1.3.2. Загальних умов кредитування відповідач має право вимагати, щоб платежі у погашення Кредиту були розраховані за обмінним курсом за безготівковими операціями іншого банку (Національного банку України або іншого українського комерційного банку), замість обмінного курсу вказаного вище. Позивач та відповідач погодили, що така вимога може бути поставлена на власний розсуд відповідачем і без обмежень за кількістю таких вимог протягом дії Кредитного договору, і для цього не вимагатиметься згода позивача. Відповідач повинен повідомити позивача про свій намір щодо зміни обмінного курсу банку за 7 (сім) робочих днів до дати відповідного платежу, який має бути сплачений позивачем. Таким чином, положення п. 1.3.2. Загальних умов кредитування не позбавляють позивача права на висловлення своєї незгоди щодо застосування нового обмінного курсу та забезпечує право позивача та відповідача на погодження умов щодо встановлення нового обмінного курсу, що відповідає принципам добросовісності та справедливості. Відповідно до п. 3.1.1. позивач має право в будь-який час повернути достроково кредит у повному обсязі або у частині. При цьому розмір платежів, що сплачуються позивачем згідно з цією статтею, розраховується в порядку, встановленому в п.1.3.1. цих Загальних умов кредитування, за винятком розрахунку коригування процентів на суму курсової різниці, зазначеної в частині третій п.1.3.1. цих Загальних умов кредитування, яка вважається рівною нулю у випадку, якщо обмінний курс іноземної валюти за безготівковими операціям, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка є нижчим за обмінний курс за безготівковими операціями станом на робочий день, що передував дню укладення Кредитного договору. Якщо обмінний курс іноземної валюти за безготівковими операціям, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка перевищує обмінний курс за безготівковими операціями станом на робочий день, що передував дню укладення Кредитного договору, застосовується порядок розрахунку курсової різниці, передбачений частиною третьою пункту 1.3.1. цих Загальних умов кредитування. Відповідно до п.3.1.2 Загальних умов кредитування при автоматичній рекалькуляції платежі перераховуються за обмінним курсом за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено в Кредитному договорі, що діяв станом на робочий день, що передував дню здійснення такого платежу за винятком випадків, коли обмінний курс іноземної валюти за безготівковими операціям, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка є нижчим за обмінний курс за безготівковими операціями станом на робочий день, що передував дню укладення Кредитного договору; в такому випадку при автоматичній рекалькуляції використовуватиметься курс за безготівковими операціями станом на робочий день, що передував дню укладення Кредитного договору. Відповідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, положення п. 3.1.1. та 3.1.2. Загальних умов кредитування забезпечують право відповідача, передбачене Кредитним договором та ст.1054 ЦК України на отримання суми кредиту в повному обсязі, в розмірі не меншому ніж його було надано позивачеві. В судовому засіданні встановлено, що волевиявлення [PERSON] щодо укладення Кредитного договору було вільним, що визнано нею особисто в судовому засіданні та відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України є обставиною, яка не підлягає доказуванню. [PERSON] за власної ініціативи звернулась до ТОВ «Порше Мобіліті» з проханням щодо надання кредиту. Отже, Кредитний договір було укладено між сторонами без застосування насильства, обману чи зловживання довірою. Посилання позивача на те, що ТОВ «Порше Мобіліті» порушує вимоги чинного законодавства визначаючи в Графіку погашення кредиту суму платежів за Кредитним договором через використання гривневого еквіваленту іноземної валюти, а також вказує, що її як споживача, було введено в оману щодо процентної ставки за Кредитним договором та вказує, про зміну ТОВ «Порше Мобіліті» процентної ставки в бік збільшення, а отже, рахунки зі збільшеними відсотками необхідно визнати такими, що виставлені неправомірно, не ґрунтуються за законі, виходячи з наступного. Відповідно до умов Кредитного договору, процентна ставка є змінною та становить 9,9% річних. Згідно п. 2.4. Кредитного договору нарахування процентів здійснюється щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» (для цілей розрахунку один календарний місяць складається з 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно до Графіка погашення кредиту. Процент нараховується на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до Графіка погашення кредиту. Відповідно Графіку погашення Кредиту сума щомісячного платежу визначається у гривнях та є еквівалентною 371,69 дол. США. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Крім того, згідно з частинами 1, 2 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України - гривню, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов 'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов 'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Тому, враховуючи умови Договору та положення закону, твердження позивача про те, що законодавством заборонено використовувати розрахунок розміру платежів шляхом застосування еквівалентів у іноземній валюті є безпідставними. Крім того, відповідно до п.1.3.1. Загальних умов кредитування позивач сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених відповідачем рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, назву якого зазначено у Кредитному договорі, до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту; при цьому для розрахунку використовується обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка з урахуванням передбачених нижче особливостей: 1) сума основної заборгованості за Кредитним договором відображається в рахунках, наданих відповідачем, в українських гривнях відповідно до встановленого сторонами еквіваленту в іноземній валюті за обмінним курсом іноземної валюти за безготівковими операціями станом на робочий день, що передує дню укладення Договору; 2) позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти за безготівковими операціями, чинного станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка, та обмінного курсу за безготівковими операціями станом на робочий день, що передував дню укладення Кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягають сплаті відповідно до умов цього Кредитного договору. Встановлено, що загальний розмір щомісячного платежу протягом усього часу дії Договору є незмінним та становить еквівалент 371,69 дол. США за обмінним курсом, що є чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка. Отже, посилання позивача про те, що суми які зазначаються відповідачем у рахунках розраховуються лише на власний розсуд відповідача не відповідаю умовам Договору та змінюються відповідачем в односторонньому порядку не відповідають дійсності та є такими, що не приймаються судом до уваги. Також, позивач, шляхом підписання даного Кредитного договору погодилась з усіма умовами Кредитного договору, а отже і з валютними ризиками, які виникають через застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку. Встановлено, що саме при підписанні Договору, позивач була попереджена про дані ризики. Так, згідно п. 9.5. Загальних умов кредитування підписанням Загальних умов кредитування Позивальник підтверджує, що відповідач належним чином ознайомив його із інформацією, передбаченою ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, що Позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених відповідачем. Відповідно до п. 9.6. Загальних умов кредитування Позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника, та умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови їх надання). Крім того, пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Обґрунтовуючи позов щодо порушення відповідачем ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач посилалась на те, що вона зверталась з цього приводу з письмовими заявами до відповідача, проте, позивач, не виконала вимогу Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки вперше звернулась до відповідача лише у квітні 2014 року, що значно пізніше встановленого строку. До того ж Законом встановлений обов'язок споживача оформити відкликання або змін кредитного договору, саме письмовим повідомленням. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини, таких доказів вона не надала суду. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року з додатками, договору застави від 29.05.2013 року №50009100, підписаний між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» та [PERSON]; визнання недійсними в розділі «Основні умови Кредиту» кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року наступне положення: «Усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в дол.США, визначеному вище, відповідно до ст.1.3 Загальних умов кредитування»; пункт 1.3 в розділі «Предмет додаткової угоди» в додатку до кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року; пункти 1.3.1 - 1.3.3 в розділі «Предмет договору», розділ 2 «Плата за користування кредитом»; розділ 3 «Порядок дострокового повернення кредиту», розділ 8 «Відповідальність сторін» в додатку до кредитного договору №50009100 від 24.05.2013 року; пункти 2.1.6 - 3.3 спірного договору застави від 29.05.2013 року №50009100; зобов'язання Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» повернути [PERSON] грошову суму у розмірі 76698,24 грн.; зобов'язання [PERSON] повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» грошову суму у розмірі 114758,59 грн. є незаконними, правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають, вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Згідно ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, також належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, вимога останньої про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ Мобіліті» на користь [PERSON] понесені нею витрати з оплатою правової допомоги у розмірі 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні і окремо суму - 1400,00 грн., які були сплачені за підготовку позовної заяви адвокатом Фесенко, також задоволенню не підлягає. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed