Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] Лубенської державної нотаріальної контори про визнання не дійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 лютого 2003 року в м.Лубнах помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на майно - житловий будинок з господарськими побудовами по вул. Донченка, 45 в м. Лубни, розташований на неприватизованій земельній ділянці. Дане нерухоме майно належало [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 12 грудня 1977 року. 17 вересня 1987 року [PERSON] склав заповіт, яким належний йому жилий будинок з побудовами, що знаходиться в м. Лубни, вул. Донченка, 45, заповів своїм двом синам [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах кожному. [PERSON] і на час смерті свого батька [PERSON] і в подальшому постійно проживав та був зареєстрований (прописаний) у даному домоволодінні по вул.Донченка, 45 в м.Лубнах. Відповідач [PERSON] проживав окремо і у даному домоволодінні зареєстрований (прописаний) не був. В грудні 2015 року [PERSON] звернувся з заявою до [PERSON] Лубенської державної нотаріальної контори, проте свідоцтва про право на спадщину не отримав, оскільки 04.03.2016 року помер. Він, як син померлого [PERSON], подав заяву про прийняття спадщини і 23.09.2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських побудов № 45 по вул. Донченка в м.Лубни. З витягу він дізнався, що співвласником іншої 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських побудов є відповідач [PERSON] Вважав, що відповідач неправомірно отримав свідоцтво про право на спадщину, а державний нотаріус відповідно неправомірно його склав та видав, оскільки [PERSON] не прийняв спадщину після смерті [PERSON] Так, [PERSON] станом на час смерті [PERSON] із спадкодавцем не проживав, зареєстрований за адресою місця проживання не був, заяви про прийняття спадщини до нотаріуса протягом 6 місяців з дня смерті спадкодавця не подавав, фактично спадщину не прийняв. На підставі викладеного, позивач [PERSON] прохав суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину 1-358, видане 14 березня 2016 року державним нотаріусом ІІ-Ї Лубенської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] щодо домоволодіння №45 по вул. Донченка в м. Лубни. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити, позовні вимоги обгрунтовували обставинами, викладеними у позовній заяві. Крім цього представник позивача [PERSON] пояснив, що станом на час видачі оспорюваного свідоцтва відповідач не мав судового рішення про встановлення факту прийняття спадщини. Нотаріус вважав, що відповідач прийняв спадщину на підставі того, що він надав ощадні книжки на імя [PERSON] Однак згідно п.113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" ощадна книжка приймається державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Станом на час видачі оспорюваного свідоцтва матеріали спадкової справи містили дані про наявність іншого спадкоємця, про що було відомо нотаріусу. Однак всупереч вимог Інструкції нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину без зясування відсутності заперечень щодо цього у іншого спадкоємця, хоча як станом на час видачі свідоцтва, так і станом на час розгляду справи [PERSON] заперечує факт прийняття спадщини відповідачем після смерті [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку ч.5 ст. 76 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, прохав відмовити в задоволенні позову, пояснивши, що [PERSON] правомірно отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину домоволодіння по вул. Донченка, 45 в м.Лубнах після померлого батька [PERSON], стільки фактично прийняв спадщину після смерті батька, приймав участь у його похованні, поминанні, встановленні памятника, тощо. Розділив з братом майно батька, провів косметичний ремонт будинку. Відповідачем також було представлено нотаріусу ощадні книжки на імя померлого. Представник відповідача [PERSON] Лубенської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, згідно наданого листа відповідач прохав справу слухати за відсутності свого представника та в задоволенні позову відмовити. Зясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що 22 лютого 2003 року в м. Лубни помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-КЕ №237004 від 27 лютого 2003 року (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно. За життя [PERSON] був власником житлового будинку з господарськими побудовами по вул. Донченка, 45 в м. Лубни Полтавської області. Дане нерухоме майно належало [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 12 грудня 1977 року (а.с. 87-89). 17 вересня 1987 року [PERSON] склав заповіт, яким належний йому жилий будинок з побудовами, що знаходиться в м.Лубни, вул.Донченка, 45, заповів своїм двом синам [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах кожному (а.с. 7). 22.02.2003 року у [PERSON] Лубенській ДНК заведена спадкова справа після смерті [PERSON] на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини (а.с. 65). 04.03.2016 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ІІ-БО №678896 від 09 березня 2016 року (а.с.79). 23.09.2016 року позивачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на ? частку житлового будинку з відповідною часткою господарських побудов за адресою м. Лубни вул. Донченка, 45. У свідоцтві зазначено, що на підставі заповіту від 9.06.2015 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] є його син [PERSON], спадщина, на яке видано свідоцтво складається з ? частки житлового будинку з відповідною часткою господарських побудов за адресою м. Лубни вул. Донченка, 45, що належало [PERSON], батьку [PERSON], який помер 22.02.2003 року , спадкоємцем якого був його син [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. (а.с. 13). 14.03.2016 року відповідач [PERSON] звернувся до [PERSON] Лубенської ДНК із відповідною заявою та 14.03.2016 року йому нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину зареєстроване в реєстрі за № 1-358 на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою м. Лубни Полтавської області вул. Донченка, 45. (а.с. 73, 102). Як вбачається із заяви [PERSON] від 14.03.2016 року, нотаріусом у ній вчинено запис про те, що факт прийняття спадщини [PERSON] встановлено особистою подачею ним ощадних книжок на імя [PERSON] (а.с. 73). Згідно ст. 525 ЦК УРСР та ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Оскільки [PERSON] помер 22 лютого 2003 року - до спірних правовідносин мають застосовуватись норми законодавства, яке діяли на вказану дату, зокрема, норми ЦК УРСР. Згідно ст. 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Виходячи зі змісту наведеної норми закону прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, окрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як вбачається із матеріалів спадкової справи [PERSON], [PERSON] дійсно були представлені нотаріусу ощадні книжки на імя [PERSON] Відповідно до п.113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" №18/5 від 14 червня 1994 року, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за №152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до абзацу другого п.113 даної Інструкції доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Як вбачається із матеріалів справи, маючи дані про наявність іншого спадкоємця, державним нотаріусом взагалі не було зясовано відсутність заперечень щодо видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу, який представив ощадні книжки на імя померлого, хоча вимоги Закону щодо зясування даних обставин були обовязковими. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у шестимісячний строк для прийняття спадщини із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався. Таким чином, відповідач не представив нотаріусу документів щодо фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, які б надавали підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину. Станом на день відкриття спадщини відповідач з померлим [PERSON] не проживав, що не заперечували і особи, які беруть участь у справі. Станом як на час видачі свідоцтва , так і нас час вирішення даного спору, у [PERSON] відсутнє також і рішення суду про встановлення факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] В судовому засіданні допитані свідки дали наступні пояснення. Свідок [PERSON] розповіла, що живе по сусідству з будинком [PERSON] Коли помер [PERSON] то [PERSON] в будинку вже не проживав, та не бачила щоб він робив там ремонт. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] ніколи в будинку ремонту не робив. Приходив лише до свого брата [PERSON] в гості. Вона не знає, щоб [PERSON] забирав з будинку якісь речі. Швейної машинки взагалі там ніколи не було. Домовленості щоб він забрав ощадну книжку також не було. [PERSON] хоронили її свекруха ,свекор та її сім"я. Свідок [PERSON] пояснив, що він був присутнім на похоронах [PERSON] в 2003 році. Син [PERSON] попросив його викопати яму на кладовищі. Був також на поминках на вул. Донченка. Син [PERSON] прохав перевезти деякі речі з вул. Донченка, де жив [PERSON], на вул. Драгоманова де жив син відповідача [PERSON], зокрема : 2 килима, телевізор, швейну машинку, коробки. Їздили двічі автомобілем "Жигулі". При цьому був присутній син відповідача [PERSON]. Сам особисто речі вони не виносив. Телевізор та швейна машинка були без упаковки. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2003 році помер дідусь [PERSON] і вони з батьком приймали участь у похоронах. Також забрали деякі речі з будинку дідуся. Потім отримали допомогу на поховання. Він проживав на вул. Донченка до 1987 року. З 1995 року проживає на вул. Драгоманова. На день смерті дідуся з ним на вул. Донченка проживав [PERSON] У похованні дідуся приймали участь сім"я [PERSON] та [PERSON] Після похорон вони з батьком забрали ощадкнижки, речі: 2 телевізори ,швейну машинку, килим та інші речі. До смерті діда той надавав якісь книжки ще за життя. [PERSON] перевозив речі із вул. Донченка на вул. Драгоманова. Із [PERSON] узгоджували що забирати з будинку. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач є її чоловік. Більшу участь у похоронах взяли на себе вони. Наймали копачів копати могилу. Після похорон чоловік з братом вирішили, що її чоловік візьме ощадкнижки, килим і швейну машинку. Речі [PERSON] перевіз до себе додому. Вони також говорили за спадщину і за будинок. Говорили за продаж будинку. Брат її чоловіка їздив до Російської Федерації заробляти кошти і говорив, що сплатить кошти за 1/2 частину домоволодіння. Потім він захворів та сказав, щоб оформляти будинок разом. Надаючи оцінку поясненням вищезазначених допитаних свідків, суд вважає за необхідне зазначити, що при вирішення даного спору ключовим є правомірність видачі відповідачу свідоцтва станом на дату його видачі 14.03.2016 року. Предметом даного спору є законність видачі свідоцтва про право на спадщину, а не встановлення факту прийняття спадщини відповідачем. Судом встановлено, що на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, було відсутнім рішення суду про встановлення факту прийняття спадщини відповідачем [PERSON] після смерті [PERSON] Відповідач [PERSON] не позбавлений права в майбутньому звернутися до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] Згідно з ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року свідоцтво про право на спадщину, може бути визнано недійсним з підстав встановлених ст. 1301 ЦК України, не лише тоді, коли особа, якій воно видане не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Таким чином, суд вважає, що у нотаріуса не було достатніх підстав вважати, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], оскільки нотаріус всупереч вимог п.113 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" №18/5 від 14 червня 1994 року не переконався про відсутність заперечень від інших спадкоємців щодо видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу, який представив ощадні книжки на імя померлого, про те, що ощадні книжки відповідач забрав у своє володіння протягом строку, встановленого ч. 2 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Тобто та обставина, що на даний час у відповідача знаходяться ощадні книжки на ім'я [PERSON] не є беззаперечним доказом прийняття ним спадщини у спосіб і строки, встановлені вказаною вище нормою права. Тому суд вважає за необхідне визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину зареєстроване в реєстрі за № 1-358, видане 14 березня 2016 року державним нотаріусом [PERSON] Лубенської державної нотаріальної контори на імя [PERSON] на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою м. Лубни Полтавської області вул. Донченка, 45. Разом із тим, суд вважає за необхідне в задоволенні позову [PERSON] в частині позовних вимог до [PERSON] Лубенської державної нотаріальної контори відмовити з наступних підстав. У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Постанова ВСУ № 9) зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса». У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (Постанова ВСУ № 7) зазначено: «У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі». У п. 16 Постанови ВССУ № 3 зазначено: «Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII). Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства». З наведеного можна зробити висновок, що нотаріус може бути відповідачем у справах цієї категорії лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення. Враховуючи, що в даній справі позивачем порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства, суд вважає, що належним відповідачем є особа на користь якої видано оспорюване свідоцтво, а не нотаріальна контора, нотаріусом якої було вчинено нотаріальну дію щодо видачі даного свідоцтва.

Outcome: partial