Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

25 грудня 2015 року законний представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про вселення малолітнього [PERSON] у квартиру [ADDRESS], зобов"язання не чинити перешкод у користуванні даною квартирою та надання дублікату ключів від вхідних дверей. Позовні вимоги мотивувала тим, що малолітній [PERSON] є сином відповідача, зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 09.04.2010 року. По даній адресі у тій же квартирі з 16.09.2009 року на підставі договору найму була зареєстрована і мати малолітнього - [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року ухвалено виселити із вказаної квартири [PERSON] у зв"язку із закінченням строку дії договору найму. Що стосується дитини [PERSON]., то в цій частині рішенням Апеляційного суду Львівської області залишено без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у виселенні малолітньої дитини. Фактично малолітній [PERSON]. проживав у спірній квартирі від дня свого народження до червня 2015 року. Влітку 2015 року [PERSON]. поїхав відпочивати на літні канікули до своєї бабусі в Рожнятівський район де пробув до серпня 2015 року. Повернувшись до м. Івано-Франківська малолітній син не міг зайти до вказаної квартири, оскільки, відповідач змінив врізні замки на вхідних дверях і на стук у двері не відчиняв. З даного приводу представник малолітнього [PERSON]. зверталась до служби у справах дітей виконкому Івано-Франківської міської ради, до міського відділу УДМС в області та управління адміністративних послуг виконавчого комітету міської ради, проте, на сьогоднішній день дитина не може потрапити до помешкання. У результаті незаконних дій відповідача малолітнього [PERSON]. позбавлено права на законне і фактичне користування житлом, а саме, квартирою [ADDRESS], з усіма умовами і зручностями для його життя, навчання в дитсадку, розвитку і лікування, в якому він народився, зареєстрований і постійно проживав. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, у запереченнях на позов пояснив, що він не порушував прав малолітнього [PERSON]. на користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], зіславшись на рішення Апеляційного суду Львівської області, яким [PERSON] виселено зі спірної квартири, а у виселенні малолітнього сина відмовлено, оскільки після ухвалення вказаного рішення суду [PERSON] добровільно змінила своє місце проживання та місце проживання дитини, переїхавши разом з нею в квартиру по [ADDRESS] яку відповідач надав їй для проживання із сином і в якій вона зареєстрована на підставі її особистої заяви, а син залишається зареєстрованим по [ADDRESS]. Вважає, що спір між сторонами виник саме з приводу реєстрації фактичного місця проживання дитини, про що свідчить переписка [PERSON] з органами міграційної служби, однак це не підтверджує факт порушення ним прав дитини на користування квартирою по [ADDRESS]. Зазначає, що сторони в добровільному порядку визначили місце проживання дитини разом з матір'ю, а тому у випадку задоволення вимоги про вселення малолітньої дитини в квартиру по [ADDRESS] зміниться місце проживання дитини без згоди батька всупереч вимогам ст.ст. 160,161 СК України. Вимога щодо видачі дубліката ключів законному представнику малолітньої дитини суперечить вказаному вище рішенню Апеляційного суду Львівської області про її виселення з цієї квартири. Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 27 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, позов [PERSON]., в інтересах якого діє законний представник [PERSON], задовільнив: вселив малолітнього [PERSON]. в квартиру [ADDRESS] зобов'язав [PERSON] не чинити перешкод [PERSON]. в користуванні цією квартирою, а також надати законному представнику [PERSON]. - [PERSON] дублікат ключів від вхідних дверей зазначеної квартири, вирішив питання про розподіл витрат. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 29 листопада 2017 року скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 березня 2017 року, та рішення Івано-Франківської області від 27 вересня 2016 року, справу передано на новий розгляд суду першої інстанції. 15 грудня 2017 року системою автоматичного розподілу справи між суддями дану цивільну справу призначено судді Татаріновій О.А. 19 липня 2018 року законний представник позивача [PERSON]. - [PERSON] подала заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої вона зменшила позовні вимоги в частині вселення [PERSON]. в квартиру [ADDRESS] та просила залишити дану позовну вимогу без розгляду. Ухвалою суду від 19.07.2018 року позовну заяву [PERSON], в інтересах якого діє законний представник [PERSON], до [PERSON] про вселення, зобов"язання не чинити перешкод у користуванні квартирою та надання дубліката ключів від вхідних дверей, в частині позовних вимог до [PERSON] про вселення малолітнього [PERSON] в квартиру залишити без розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Крім викладеного в позовній заяві повідомила, що малолітній [PERSON]. хоче проживати у квартирі свого батька, постійно просить її повернутись додому. Відповідач в свою чергу повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків про відношенню до свого власного сина. Зазначила, що особисто не претендує на квартиру позивача, проте, таке право належить її з позивачем малолітньому сину. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав викладених у запереченні, мотивуючи тим, що оскільки, мати позивача добровільно виконала рішення Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року та змінила місце проживання і з 22.05.2015 року проживає у квартирі [ADDRESS] то і місце проживання малолітнього [PERSON]. з 02.06.2015 року визначене з матір"ю за згодою батьків. Просила в позові відмовити, оскільки, обставини викладені у позовній заяві не відповідають дійсності, а відповідно позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення і відзиви на них, об"єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті приходить до висновку, що у позові слід відмровити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. [PERSON] до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] до копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 07.04.2010 року батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Як вбачається з довідки № 02-02/2971 виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім"ї [PERSON], який є уповноваженим власником (основним квартиронаймачем) та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.05.2001 року, разом з ним у даній квартирі зареєстрований його син [PERSON], [INFO] - 09.04.2010 року (а.с.37). Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 11 липня 2013 року залишено без змін рішення Івано-Франкіського міського суду від 01 березня 2013 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина - [PERSON] аліментів в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму , визначеного для дітей відповідного віку, до досягнення ним повноліття (а.с.19-21). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 14. травня 2015 року, яке ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада.2015 року залишено без змін, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.січня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову до [PERSON] про виселення скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Позов до [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В частині вимог щодо відмови у виселенні малолітнього сина [PERSON]. рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.січня 2015 року залишено без змін (а.с.14, 15). В зв'язку з наведеним мати позивача [PERSON] змінила місце реєстрації та фактичного проживання і з 22 травня 2015 року зареєстрована та проживає у [ADDRESS], за даною адресою з цього часу проживає і малолітній [PERSON]. 02 червня 2015 року [PERSON] звернувся із заявою до Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області щодо реєстрації його малолітнього сина [PERSON]., [INFO], за місцем фактичного його проживання [ADDRESS], представивши пакет документів, в тому числі і копію рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25.02.2015 року, в резолютивній частині якого зазначено, що малолітній син проживає разом з матір'ю (а.с. 22-30). На підставі поданих документів [PERSON]. був зареєстрований за фактичним місцем його проживання - [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] неодноразово зверталась із заявами до Івано-Франківського міського вілдділу УДМС в Івано-Франківській області із заявами від 01.10.2015 року, 13.10.2015 року та 22.10.2015 року про скасування вищевказаної реєстрації малолітнього [PERSON]. [ADDRESS] з одночасним зняттям його з реєстрації місця проживання з адреси [ADDRESS] (а.с., 20-21, 31-35), Листом від 31 жовтня 2015 року №15/Д-5 повідомлено, що реєстрація місця проживання малолітнього [PERSON]. проведена 02.06.2015 року з порушенням вимог законодавства, у зв»язку з чим прийнято рішення про скасування реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON]. по [ADDRESS] з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання з адреси: [ADDRESS], про що внесено зміни в обліковий матеріал (а.с.36). Відповідач не погодившись із прийнятим рішенням Івано-Франківським МВ УДМС України оскаржив його та отримав відмову (а.с. 59-61, 62). Як вбачається з листа представника позивача адресованого до служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25.08.2015 року, яким вона просить вжити заходів до батька [PERSON], він поміняв замки вхідних дверей у [ADDRESS] і таким чином не допускає свого п"ятирічного сина [PERSON]., [INFO] до його житлового приміщення, де дитина зареєстрована і постійно проживала (а.с.16). З наданої інформації служби в справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради встановлено, що у своєму поясненні [PERSON] повідомив, що 20.05.2015 року мати малолітнього [PERSON] зібрала свої речі та речі дитини з [ADDRESS] та з власної волі переїхали проживати з сином у куплену [PERSON] [ADDRESS] (а.с.17). На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п.п. 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною першою статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. За змістом ст. 150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про про інтереси дитини. З аналізу зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини вбачається, що в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Так в п 75 рішення Європейського Суду з прав людини в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) зазначено, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. З огляду про вищезазначене суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на да даний час малолітній [PERSON]. не проживає у [ADDRESS] а вже більше 3 років, весь цей час він проживає з матір'ю, на користь дитини відповідач сплачує аліменти та користується квартирою [ADDRESS] На даний час у квартирі [ADDRESS], не створено жодних належних умов для проживання/перебування, навчання [PERSON]., там немає жодних його іграшок, одягу, шкільних предметів, інших речей, необхідних для його повноцінного проживання та розвитку. Так як його батько [PERSON] постійно перебуває на роботі і не може приділяти уваги сину, він буде знаходитись у даній квартирі один, а тому суд критично оцінює твердження законного представника позивача про необхідність та доцільність перебування [PERSON]., в спірній квартирі після шкільних уроків, так і в інший час. Стаття 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» дає наступні визначення термінів "реєстрація" та "місце проживання" Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Таким чином, реєстрація місця проживання особи є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв'язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує право особи на користування житлом. Реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння чи користування нерухомим майном, право на яке встановлюється у визначеному законодавством порядку. [PERSON] до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються Законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України) Згідно з ч.1,3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто позивач [PERSON] на даний час не може самостійно визначати місце свого проживання, таке право виникає в нього з 14 років. На даний час він користується квартирою [ADDRESS] Добровільно виконавши рішення Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2015 року про виселення та переїхавши разом з малолітнім сином в квартиру [ADDRESS], законний представник позивача з 22.05.2015 року змінила не тільки своє місце проживання, а і місце проживання малолітнього [PERSON]-[PERSON] не заперечував проти переїзду і таким чином дав згоду на зміну місця проживання свого малолітнього сина. Даний факт узгоджується і з положеннями ч. 3 ст. 181 СК України, згідно яких кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тому не відповідає дійсності твердження законного представника позивача про те, що вона не давала згоди на зміну місця проживання дитини. Крім того, вона не заперечує той факт, що малолітній позивач весь час проживає з матір'ю і буде з нею проживати в майбутньому та перебувати на її утриманні. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом безспірно встановлено, що право дитини на житло забезпечено її батьком, оскільки малолітній разом з матір"ю проживає у квартирі, належній відповідачу. Сторони погодили місце проживання дитини разом з матір"ю у вказаній квартирі, окремо від батька, який на утримання дитини сплачує аліменти. Враховуючи положення ч.4 ст.29 ЦК України згідно з яким місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання одного з батьків з ким вона проживає, а малолітня дитина проживає з матір"ю, яка не має права користування спірною квартирою, то місце проживання [PERSON]. є квартира за адресою [ADDRESS]. Право на вибір місця проживання малолітнього [PERSON]. матиме по догясгення 14-річного віку ( неповна цивільна дієздатність) згідно ч.3 ст.29 ЦК України. У віці до 14 років малолітній самостійного права на користування спірним житлом не має, ніж за згодою та й присутності батька (відповідача по справі). Отже, суд дійшов висновку, що право малолітнього на житло не порушено. Суд вважає, що задоволення вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON] за відсутності в ній належних умов для його перебування/проживання, а також перебування малолітньої дитини однієї в квартирі без присутності батьків не сприятиме її гармонійному розвитку та вихованню в спокійному та стійкому середовищі. Надання законному представнику позивача [PERSON] дубліката ключів від вхідних дверей даної квартири фактично створить умови для її проживання/перебування та користування даною квартирою, право на яке вона не має, та суперечить рішенню Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2015 року про її виселення. На підставі вищенаведеного, відповідно до Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, ст.ст. 3, 5, 12, 13, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed