Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить стягнути з відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`яу розмірі 306 995,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] , [INFO] , перебуваючи на посаді складача поїздів ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», 18 жовтня 2002 року близько 03 години 15 хвилин, в районі стрілочного переводу №22 станції «Допоміжна» ВАТ «ПІВДГЗК, внаслідок нещасного випадку, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «розтрощення лівої стопи, відкритий переломо-вивих 1-2-4-5 плеснових кісток нігтьової фаланги 1 і 5 пальців. Відкритий вивих 1 плеснової кістки правої стопи і розтрощення м`яких тканин». Нещасний випадок на виробництві стався під час виконання позивачем своїх трудових обов`язків, а саме: позивач, знаходячись в районі стрілочного переводу №22, по радіозв`язку дав команду локомотивній бригаді тепловоза № 8937 - « Тихіше ». Ця команда була сприйнята машиністом тепловозу [PERSON] , який привів у дію автоматичні гальма і повністю зупинив потяг домкратом біля упорядника, на якому були відсутні поручні і підніжки. Побачивши це, позивач дав команду - « Поїхали » та вхопившись за поручні і підніжку п`ятого піввагону не втримав рівновагу на початку повторного руху потрапив ногами під колеса рухомого складу, від чого отримав вищезазначені травми. Відповідно до п.6 акту Форми Н -1 : вид події - дія рухомих машин, механізмів. Причини настання нещасного випадку, згідно п.7 акту Форми Н-1 є : порушення вимог безпеки при експлуатації машин і механізмів. Відповідно до п.8 акту Форми Н -1, нещасний випадок стався внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - обладнання та рухомий склад залізниці. Внаслідок вищезазначеного нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, 17 лютого 2003 року, позивач вперше пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 65% та встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом . 31 березня 2004 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом. 30 березня 2005 року, позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом. 14 березня 2007 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом. 11 березня 2009 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом. 09 березня 2011 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності. 13 березня 2013 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом. 02 березня 2016 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом. 27 лютого 2019 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом. Відповідно до висновку про умови та характер праці, позивачу протипоказана важка фізична праця з тривалою ходою, що підтверджується довідкою серії 12ААБ №023330. Вказує, що позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. У зв`язку з вказаним нещасним випадком порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв`язку з наявними ампутаційними залишками кінцівок в області обох стоп, що заподіюють незручностей при ходьбі і носінні взуття, в області лівої стопи періодично відкривається свищевий отвір, кульгавість через 100 метрів ходьби. Тривалий процес лікування тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Позивач, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, відсутності наявності реальної динаміки покращення стану здоров`я, яке позивач мав до отримання каліцтва, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає позивачу душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, підтримав позовні вимоги, підтвердив всі обставини, які викладені в позові. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справу, у зв`язку з карантинними заходами з метою недопущення розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом. Суд вважає, що дане клопотання не заслуговує на увагу, з огляду на таке. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої коронавірусомSARS- CoV -2» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 12 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року на всій території України встановлено карантин. 25 березня 2020 року Кабінет Міністрів України запровадив режим надзвичайної ситуації в Україні та продовжив карантин в Україні до 24 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», із змінами та доповненнями, з метою запобігання поширенню гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19 з 12 березня 2020 року по 11 травня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» термін карантину продовжено до 22 червня 2020 року та відповідно до п.4 вказаної постанови та етапів послаблення протиепідемічних заходів» на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією запроваджується послаблення протиепідемічних заходів, дозволяється з 22 травня 2020 року, зокрема, регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні за умови перевезення пасажирів у межах кількості місць для сидіння, передбаченої технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб. Крім того, представник відповідача не скористався правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та ним надано відзив, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, обґрунтовуючи тим, що встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння такої шкоди. Зазначила, що у 2007 році було внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та виключено всі норми, якими передбачалася виплата моральної шкоди». А з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», частиною 7 статті 36 якого визначено складові страхових виплат. За змістом частини восьмої цієї статті, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Отже, відповідач, посилаючись на те, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку, не є страховою виплатою, і законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від часу настання страхового випадку, Управління Фонду не є належним відповідачем у справі, і підстави покладення на відповідача обов`язку здійснювати таку виплату відсутні. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи вищенаведене справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Ухвалою суду від 11 січня 2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Дослідив і оцінив у сукупності письмові матеріали, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві [PERSON] , перебуваючи на посаді складача поїздів ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» 18 жовтня 2002 року близько 03 години 15 хвилин, в районі стрілочного переводу №22 станції «Допоміжна» ВАТ "ПІВДГЗК", внаслідок нещасного випадку, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «розтрощення лівої стопи, відкритий переломо-вивих 1-2-4-5 плеснових кісток нігтьової фаланги 1 і 5 пальців. Відкритий вивих 1 плеснової кістки правої стопи і розтрощення м`яких тканин». Нещасний випадок на виробництві стався під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Причини настання нещасного випадку, згідно п.7 акту Форми Н-1 є порушення вимог безпеки при експлуатації машин і механізмів (а.с.21-24) Згідно з висновком за Актом форми Н-5 «Розслідування нещасного випадку, що стався 18 жовтня 2002 року близько о 03 годині 15 хвилин» встановлено винуватість посадових осіб ВАТ "ПІВДГЗК", в тому числі позивача (а.с.25-28). 17 лютого 2003 року, позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 65% та встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом з повторним переоглядом, що підтверджується витягом із акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» № 324851 , виданим на ім`я позивача (а.с.9-10). 31 березня 2004 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується витягом із акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» № 401243 (а.с.9-10). 30 березня 2005 року, позивач пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії ДНА -02 № 02055 (а.с.11-12). 14 березня 2007 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії ДНА -02 №013493 (а.с.11-12). 11 березня 2009 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії ДНА -02 №025670 (а.с.13-14). 09 березня 2011 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії 10ААА №001980 (а.с.13-14). 13 березня 2013 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії АБ №0004008 (а.с.15-16). 02 березня 2016 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії: 12ААА №005823 (а.с.15-16). 27 лютого 2019 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, з повторним переоглядом 10 лютого 2022 року, позивачу протипоказана важка фізична праця з тривалою ходою, що підтверджується довідкою «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії 12 ААА №052388 та довідкою до акту огляду МСЕК №023330 (а.с.17-19). Відповідно до наданої позивачем виписки - епікризу та виписок із медичних карток позивача він тривалий час знаходився на лікуванні з приводу наслідків нещасного випадку на виробництві (а.с.29-40). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вивчив докази, суд вважає, що встановлена вина підприємства, де працював позивач в настанні нещасного випадку, у зв`язку з чим йому спричинено моральну шкоду. Вирішуючи питання щодо відповідальності відповідача за виплату заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується таким. Підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV, в редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та отриманням групи інвалідності, передбачено, що у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно з положеннями ч.2 ст.13 цього Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Нещасний випадок з позивачем стався 18 жовтня 2002 року. Отже, право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної нещасним випадком на виробництві, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку. Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, були внесено зміни до Закону №1105-XIV, якими був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 зазначеного Закону, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди, як страхові виплати. Водночас, суд враховує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визнав, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону №717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Доводи представника відповідача про те, що Конституційним Судом України не визнавалися неконституційними положення Закону, яким фактично припинено обов`язок Фонду соцстрахування відшкодовувати моральну (немайнову) шкоду застрахованим особам и членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку, судом не приймаються до уваги, оскільки Закон №717-V, що встановлює цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. З огляду на вказане, Закон № 717-V не міг встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки до цивільно-правової відповідальності новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV в редакції, яка діяла на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, і яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак, суд вважає, що твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі, є необґрунтованими. При цьому суд керується аналогічними висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18, оскільки вважає, що єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. За приписами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частина 1 ст. 237-1 цього Кодексу передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. До того ж, відповідно до п. п. «д» п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року №212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 №1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Отже, суд вважає, що позивачем доведено, що внаслідок нещасного випадку на виробництві йому заподіяні фізичні і моральні страждання, що спричинили погіршення його здоров`я. Позивач, позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв`язку з наявними ампутаційними залишками кінцівок в області обох стоп. Тривалий процес лікування тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Позивач, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, відсутності покращення стану здоров`я, яке позивач мав до отримання каліцтва, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, що негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає позивачу душевного болю та страждань. При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте, суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з настанням страхового випадку, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. При цьому суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 цієї постанови визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають наступні обставини: чи підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Згідно з п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, встановив, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 17 лютого 2003 року, суд вважає, що останній на підставі ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності - 30% з повторним переоглядом, наявність третьої групи інвалідності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 50 000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я, у задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди позивачу необхідно відмовити. Також відповідно до ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 500,00 грн.

Outcome: partial