Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

У позовній заяві представник позивача просить ухвалити рішення про визнання позивача [PERSON] власником розташованих по [ADDRESS] житлового будинку, господарських будівель і споруд та сертифіката серії ВЛ № 0078124 на право на земельну частку (пай) за набувальною давністю. Заявлені вимоги представник обґрунтувала тим, що власником вказаного житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями та сертифіката на право на земельну частку (пай) була мати чоловіка позивача [PERSON] - [PERSON] . Сама позивач проживає у цьому будинку з 11 жовтня 1964 року по даний час. Чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] , а його мати [PERSON] - [INFO] . Після смерті останньої відкрилася спадщина на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями та сертифікат на право на земельну частку (пай). В управління цим майном вступила позивач та з 2000 року безперервно одноособово ним володіє. З 2000 року позивач згідно страхових полісів про страхування майна є страхувальником будівель за адресою знаходження спірного майна. За укладеним 20 лютого 2006 року договором позивач є споживачем електричної енергії за цією адресою. Однак оформити правовстановлюючих документів на це майно у позасудовому порядку не має можливості, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин за нормами ЦК УРСР 1963 року не є спадкоємцем після смерті [PERSON] . З урахуванням наведених обставин та відкрите, добросовісне, безперервне володіння і користування позивачем житловим будинком понад 10 років, а сертифікатом як цінним папером понад 5 років, вважає наявними підстави для визнання позивача власником цього майна за набувальною давністю. В підготовче засідання учасники справи не з`явились. Представник позивача в канцелярію суду подала заяву про підтримання позову і розгляд справи за її і позивача відсутності. Від Вишнівської сільської ради засобами електронного зв`язку надійшла заява про повне визнання позову та розгляд справи за відсутності представника сільської ради. За таких обставин суд провів розгляд позову в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідженням викладених у позові фактичних обставин справи встановлено їх відповідність наявним у справі письмовим доказам. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону. Згідно із ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. В силу ч.1 ст.181 ЦК України житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями є нерухомим майном, а Сертифікат про право на земельну частку (пай) згідно із сукупним аналізом положень ст.ст.177-185, 190, 194, 195 ЦК України, чинного до 01 липня 2021 року Закону України від 18 червня 1991 року № 1201-XII "Про цінні папери та фондовий ринок" в сукупності із Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 "Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)" - є цінним папером, тому на підставі ст.344 ЦК України можуть бути об`єктами набуття правова власності за набувальною давністю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 вказала, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Наявними у справі письмовими доказами підтверджено відповідність фактичних обставин справи усім вищенаведеним критеріям, оскільки у справі достатньо доведено, що позивач, будучи належним суб`єктом, добросовісно, відкрито та безперервно користується і володіє упродовж більше 10 років житловим будинком з господарськими спорудами і будівлями по [ADDRESS] та сертифікатом серії ВЛ № 0078124 на право на земельну частку (пай), які є законними об`єктом цивільних прав. Юридичний власник спірного майна [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Витребуваною з держнотконтори Інформаційною довідкою від 15 жовтня 2021 року стверджено, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Копією довідки Вишнівської сільської ради від 16 серпня 2021 року № 2-396 стверджено, що на день смерті [PERSON] разом із нею проживала і була зареєстрована по [ADDRESS] її невістка [PERSON] , яка на даний час проживає за цією адресою, доглядає за будинком, обробляє присадибну ділянку. Про добросовісність володіння позивача [PERSON] свідчить те, що житловим будинком та сертифікатом на право на земельну частку (пай), які є спадковим майном після смерті [PERSON] , вона заволоділа шляхом своїм фактичним вступом в управління цим майном на правах члена сім`ї померлої. При цьому, через необізнаність із нормами чинного на момент смерті [PERSON] ЦК УРСР 1963 року позивач помилково вважала себе спадкоємцем майна померлої [PERSON] , яка доводилась їй свекрухою, і можливість оформлення права власності на це майно в порядку спадкування. За таких обставин, починаючи з 2000 року позивач відкрито і безперервно по теперішній час поводить себе зі спірним майном так, як це характерно його власнику. Тому, враховуючи фактичні обставини, за яких позивач заволоділа спірним майном і володіє ним по даний час, слід дійти висновку, що вчинені нею дії з урахуванням ступеня взаємозв`язку зі спадкодавцем вона вважала достатніми підставами для подальшого отримання права власності на це майно. Інших осіб, які претендують на спірне майно або ж проявляли до нього певний майновий інтерес, у справі не встановлено. Враховуючи вищенаведені положення матеріального закону та фактичні обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, встановлено підстави для ухвалення рішення в підготовчому засіданні та задоволення позовних вимог. Згідно із ст.142 ЦПК України у зв`язку з визнанням позову позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved