Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

в грудні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Невірос» про визнання правочину недійсним та визнання права власності. В обґрунтування позову зазначено, що позивач з 1999 року по 2010 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу вони мають чотирьох неповнолітніх дітей. Під час перебування у шлюбі [PERSON] уклав з ТОВ «Невірос» договір про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30 березня 2005 року, за умовами якого відповідач зобов`язувався здійснювати інвестування будівництва квартири за адресою: [ADDRESS] . Впродовж 2005 - 2007 р.р. відповідач [PERSON] за рахунок спільних коштів подружжя профінансував вартість новозбудованої квартири, що підтверджується платіжними дорученнями та довідкою забудовника. Через фінансові проблеми, які виникли у забудовника зазначеного будинку, він впродовж тривалого часу залишався недобудованим і був введений в експлуатацію тільки 25.11.2014 року. Позивач влітку 2012 року випадково дізналася про те, що після залишення сім`ї відповідач таємно, без її згоди, переоформив майнові права на незавершене будівництво, зокрема, 02.12.2008 року [PERSON] уклав з [PERSON] та ТОВ «Невірос» договір про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30 березня 2005 року, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] набула прав інвестора вищевказаної квартири. Набуті під час перебування у шлюбі майнові права на об`єкт інвестування - квартиру за вказаною адресою, на думку позивача, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Право позивача щодо надання письмової згоди на укладення договору про відступлення права вимоги на об`єкт інвестування (квартиру) порушено, а тому договір від 02.12.2008 року про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30 березня 2005 року є недійсним, в зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за Договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30.03.2005 року, укладений 02.12.2008 року між відповідачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] та ТОВ "Невірос". Крім цього, зважаючи на те, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, участі у вихованні їх спільних дітей не бере, позивач просить визнати за нею право власності на весь об`єкт інвестування, а саме: на квартиру [NUMBER] загальною площею, загальною площею 196,27 кв.м, житловою площею 123,58 кв.м, розташовану на сьомому поверсі (четвертому житловому поверсі) 4 (четвертого ) під`їзду , а також судові витрати покласти на відповідачів. В ході розгляду справи позивачем уточнювались предмет та підстави позову, та, згідно останньої редакції позовних вимог (т. 3 а.с.150-158), останні, були зменшені, та позивач, вважаючи, що договір було укладено без її згоди, чим недодержано встановлених законом вимог, та останній вчинено фіктивно, оскільки не був спрямований на реальну зміну власника, просила суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30.03.2005 року, укладений 02.12.2008 року між відповідачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] та ТОВ "Невірос", а також визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя Ѕ майнових прав на чотирикімнатну квартиру [NUMBER] , загальною площею 194,90 кв.м , житловою площею 122,20 кв.м, розташовану на четвертому поверсі четвертої секції житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а також судові витрати покласти на відповідачів. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з викладених в позові та уточнень до нього підстав. Представник відповідача [PERSON] . в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволені відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься відзив на заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні вимог, в зв`язку з їх безпідставністю. Відповідач ТОВ «Невірос» та третя особа ТОВ «Укрбуд Девелопмент» явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути спрау за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 27.02.1999 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб між, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т. 1 а.с. 21). Сторони є батьками спільних чотирьох дітей, а саме: сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 24-27) Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.09.2010 року у справі № 2-2641/10, шлюб, укладений між сторонами, було розірвано, а також з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в розмірі 5000 грн. на всіх щомісячно (т. 1 а.с. 22). Судом встановлено, що 30.032005 року між ТОВ «Невірос» та [PERSON] був укладений договір № 30-03/08 про пайове інвестування у житлове будівництво (інвестиційний договір), відповідно до умов якого інвестор на пайових засадах зобов`язувався брати участь в інвестуванні об`єкта будівництва, а саме: багатоповерхового будинку, що будувався за адресою: [ADDRESS] , а організація зобов`язувалася своїми силами і засобами збудувати об`єкт будівництва, і передати інвестору частину новозбудованого житла, а саме об`єкт інвестування для його використання як місце проживання за умови виконання інвестором даного договору. (п. 1.1 договору) (т. 1 а.с. 73-79) Згідно додатку № 2 до договору № 30-03/08 про пайове інвестування у житлове будівництво від 30.03.2005 року, об`єктом інвестування є чотирикімнатна квартира [ADDRESS], розташована на 7 житловому поверсі, загальною приведеною площею (згідно з проектною документацією) - 196,27 кв.метри, житлова площа - 123,58 кв.метри. (т. 1 а.с. 82) Згідно довідки, виданої ТОВ «Невірос», [PERSON] , у відповідності до умов договору № 30-03/08 від 30.03.2005 року про пайове інвестування у житлове будівництво станом на 04.12.2007 року, вніс кошти у будівництво квартири з умовним номером 80 у розмірі 1 138 791 грн. 91 коп., що відповідає ста відсоткам вартості квартири. Також з матеріалів справи вбачається, що 02.12.2008 року між ТОВ «Невірос», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого сторони домовились про відступлення права вимоги інвестором новому інвестору за договором № 30-03/08 від 30.03.2005 року про пайове інвестування у житлове будівництво. (т. 1 а.с. 71) Згідно листа № 0200 від 25.02.2015 р. ТОВ «Укрбуд Девелопмент» згідно даних обмірів БТІ спірна квартира має загальну площу 194,90 кв.метри, житлову площу 122,20 кв.метри. Багатоповерховий житловий будинок № [NUMBER] був введений вексплуатацію 25 листопада 2014 року, що підтверджуєтьс сертифікатом IV № 165143290105 від 25 листопада 2014 року про готовність будинка до експлуатації (т. 1 а.с. 42). В обгрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво № 30-03/08 від 30.03.2005 року, укладеного 02.12.2008 року між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ "Невірос", зазначено, що укладаючи зазначений договір, відповідач діяв без її згоди, як подружжя, яку, остання, ні письмово, ні усно не давала, а тому при укладенні договору не дотримані передбачені законом вимоги, та, останній, в зв`язку з цим, - є недійсним. Так, згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, а тому згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, слід зазначити, що законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Однак, позовних вимог про відповідну компенсацію стороною позивача не пред`явлено, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості вирішити дане питання самостійно з урахуванням предмету та підстав позову. Крім того, варто звернути увагу сторони позивача на те, що відсутність згоди одного з подружжя сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. В надісланій 02.12.2008 року на ім`я директора ТОВ «Невірос» заяві (в. 1, а. с. 232) позивач зазначала, що вона перебуває у шлюбі із [PERSON] , ознайомлена та згодна з договором про відступлення права вимоги від 02.12.2008 року, не має жодних заперечень щодо його підписання чоловіком за ціною та умовах на його розсуд. Твердження сторони позивача про те, що зазначена заява є підробленою, суд відкидає, оскільки, доказів на підтвердження підробки саме цього документи матеріали справи не містять, а посилання про підробку аналогічних заяв в іншій справі, суд при розгляді даного спору до уваги взяти не може. Крім того, в обґрунтування позовних вимог стороною позивача зазначено про те, що укладений договір є фіктивним в силу ст. 234 ЦК України, оскільки, не був спрямований на реальну зміну власника об`єкта інвестування, жодні грошові кошти за договором не сплачувались та всі документи перебувають у відповідача [PERSON] , хоча власником є відповідач [PERSON] Так, слід зазначити, що відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року у справі № 2-3431/10, позов [PERSON] до ТОВ «Невірос» про визнання права власності на незавершену будівництвом квартиру, було задоволено частково, та визнано за [PERSON] право власності на об`єкти незавершеного будівництва - житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 123,58 кв.м, розташовану на сьомому поверсі на квартиру [NUMBER] , загальною площею 56,74 кв.м, житловою площею 31,84 кв.м, розташовану на першому поверсі. Відповідно до довідки ТОВ «Невірос» № 05-06/15 від 05.06.2015 року, квартирі [ADDRESS] після внесення змін до проектної документації та введення об`єкта в експлуатацію, присвоєно номер 111. Із рішення суду вбачається, що відповідачем у даному спорі вживались заходи з метою досягнення правових наслідків, а тому доводи сторони позивача, що договір було укладено фіктивно є хибними. Інші твердження сторони позивача про те, що договір було укладено фіктивно, в ході розгляду не знайшли свого об`єктивного підтвердження та, на думку суду, є надуманими, оскільки, достатніх належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, позивачем під час розгляду справи суду не надано, а про спрямованість, зокрема, [PERSON] на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим правочином свідчить зазначене вище рішення суду про визнання права власності за нею. З огляду на викладене, суд вважає, що законні підстави для визнання договору недійсним відсутні, та обґрунтування сторони позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а відтак позовні вимоги в частині визнання договору недійсним є безпідставними. В частині позовних вимог про визнання права власності в порядку поділу спільного майна подружжя на Ѕ частину майнових прав на квартиру слід зазначити наступне. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною 2 статті 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частина 3 цієї ж норми передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Згідно з п. 23 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (ч.ч. 1, 3 п. 25 Постанови). Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування певного (конкретного) способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин, тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачами. Суд зобов`язаний виходити з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне у Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд. Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту. Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини. Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Разом з тим, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як зазначалось вище на час розгляду даного позову, у відповідності до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року у справі № 2-3431/10, за [PERSON] було визнано право власності на об`єкт незавершеного будівництва, однак, позивач просить суд визнати право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на частину майнових прав на спірну квартиру, яка [PERSON] на час розгляду справи не належить, а належить відповідачу [PERSON] , як об`єкт незавершеного будівництва. Крім того, суд вважає, що підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором про пайове інвестування у житлове будівництво відсутні, а тому відповідач [PERSON] на законних підставах на даний час володіє об`єктом незавершеного будівництва, та доказів зворотному матеріали справи не містять та судом в ході розгляду справи не встановлено. Доводи сторони позивача про те, що на її утриманні перебувають діти, відповідач участі в їх вихованні не бере, має заборгованість по сплаті аліментів, а відтак за нею має бути визнано право власності саме на Ѕ частину майнових прав в квартирі, суд відкидає, оскільки, ці твердження з урахуванням предмету та підстав позову, пред`явленого в останній редакції, до кола обставин, які підлягають доказуванню в цій частині не входять, а відтак до уваги судом не беруться. З огляду на викладене, суд вважає, що стороною позивача обрано невірний спосіб захисту своїх майнових прав, а суд, в свою чергу, враховуючи вимоги процесуального закону, позбавлений можливості вийти за межі предмету та підстав позову. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що підстав для визнання договору недійсним в ході розгляду справи не встановлено, та позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх майнових прав в частині поділу майна подружжя, суд вважає позов необґрунтованим та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

Outcome: dismissed