Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 28 січня 2014 року Томашгоррдська селищна рада Рокитнівського району Рівненської області прийняла рішення №7, яким надала йому житло - кімнату № [NUMBER] в гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником житла є Територіальна громада смт.Томашгород в особі Томашгородської селищної ради. Вказане житло перебуває на балансі Томашгородського виробничого управління житлово-комунального господарства. На день звернення до суду зареєстрованими за вказаною адресою крім позивача є його неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також колишній мешканець [PERSON] - відповідач по справі. Згідно інформації Томашгородської селищної ради Рокитнівського району Рівненської області відповідач зареєстрований за вказаною адресою 07.07.2010, однак з 2011 року він за вказаною адресою не проживає. Фактичне місце його проживання йому не відоме. З того часу відповідач не бере участі в підтриманні житла в необхідному для проживання стані, не оплачує комунальних послуг. Це спричиняє позивачеві додаткові матеріальні витрати, оскільки він сам забезпечує збереження житла (проводить ремонти) і змушений оплачувати комунальні послуги. Вважає, що відповідач втратив право користування житлом. Покликаючись на вказані обставини просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Томашгородску селищну раду Рокитнівського району Рівненської області. Ухвалою суду від 24.02.2021 залучено Рокитнівську селищну раду до участі у справі як правонаступника Томашгородської селищної ради Рокитнівського району Рівненської області. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхо розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяв та клопотань до суду не надходило. Представник третьої особи Рокитнівської селищної ради в судове засідання не з`явився. 15.03.2021 до суду подано клопотання про розгляд справи бей участі третьої особи за наявними у ній матеріалами. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Томашгородської селищної ради №7 від 28.01.2014, [PERSON] в складі 1 особи в гуртожитку по [ADDRESS] надано житлове приміщення на першому поверсі за [NUMBER] (нумерація згідно технічного паспорту [NUMBER] та [NUMBER]) (а.с.7). Відповідно до технічного паспорта від 17.04.2014 будівля гуртожитку [ADDRESS] на праві власності належить територіальній громаді смт.Томашгород в особі Томашгородської селищної ради (а.с.9-13). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.10.2012 будівля гуртожитку в [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади смт.Томашгород в особі Томашгородської селищної ради (а.с.8). Крім того, відповідно до довідки Томашгородського виробничого управління житлово-комунального господарства №153 від 06.10.2020, гуртожиток по [ADDRESS] знаходиться на балансі підприємства (а.с.14). В кімнаті [NUMBER] по [ADDRESS] зареєстровані наступні громадяни: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 07.07.2010; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 13.02.2015; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 18.06.2018; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 19.08.2020, що підтверджується довідкою Томашгородської селищної ради №456/03-05/19 від 06.10.2020 ( а.с.15). Відповідно до частини першої статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі "KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE" викладені загальні принципи тлумачення ст. 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. Європейський суд з прав людини констатував, що "згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставіп. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем". "Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не має легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…". "Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування" ("KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE", N 30856/03, § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02.12. 2010). Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків (стаття 6 ЖК Української РСР). Свідок [PERSON] показав суду, що по [ADDRESS] проживає з дитинстка. Знає позивача [PERSON] , який проживає у гуртожитку по [ADDRESS] з дружиною та дітьми. [PERSON] не знає, так як останній не проживає у гуртожитку. Свідок [PERSON] показав суду, що знає позивача та відповідача. [PERSON] проживав у гуртожитку близько року. На час вселення у гуртожиток позивача, [PERSON] там вже не проживав дуже давно. Показання свідків підтверджуються довідкою Томашгородської селищної ради №1445 від 06.10.2020, згідно якої зазначено, що [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрований в [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає з 2011 року (а.с.16). Покликаючись на ту обставину, що [PERSON] відсутній за вказаною адресою більше шести місяців, позивач в позовній заяві зазначає, що останній втратив право на користування жилим приміщенням. Крім того, в судовому засіданні представник позивача наголосив на тому, що позивач на протязі всього періоду проживання в гуртожитку з метою підтримання житла в придатному для проживання стані проводив ремонт, сплачував комунальні послуги, тобто всі витрати по утриманню житла ніс [PERSON] .. [PERSON] не використовував житла для проживання, та не забезпечував його збереження. Дані обставини також підтверджуються квитанціями про оплату позивачем послуг за постачання електроенергії, квартплату за воду, вивезення сміття (а.с.17-20). За змістом ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть икористовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення не має можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом (ст. 130 ЖК). Згідно зі статтею 18 ЖК України, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява №30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, §41-42). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71,72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності». Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК). Отже, як на думку суду, особа, яка проживає у гуртожитку, має право на зайняття ліжко-місця в кімнаті гуртожитку, користування певною частиною жилої площі у наданій кімнаті і не наділена правом на звернення до суду з вимогами про визнання іншої особи такою, що втратила право користування ним чи проживання в ньому. Тож, з урахуванням положень ст. ст. 71, 72 ЖК України правом звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування кімнатою у гуртожитку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади, наділений орган місцевого самоврядування, як власник гуртожитку (рішення ВСУ від 01.10.2008 у справі N 6-28945св07). Крім того, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особамає право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Положення ЖК України не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї (в даному випадку бувшого члена сім`ї наймача кімнати) звертатись до суду з вимогами про визнання особи (в даному випадку наймача кімнати) такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, саме власник гуртожитку (в даному випадку Рокитнівська селищна рада, як правонаступник Томашгородської селищної ради Рокитнівського району Рівненської області) може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у ньому (постанова ВС від 10.04.2019 у справі N 459/1238/16-ц). За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач зареєстрований у кімнаті [NUMBER] гуртожитку, що по в [ADDRESS] на законних підставах, що підтверджується дослідженими доказами та не оспорюється позивачем. Позивач набув право користування цією кімнатою, як наймач кімнати. Однак, [PERSON] не звертався у встановленому порядку до власника гуртожитку, в даному випадку до Томашгородської селищної ради щодо виселення відповідача, що підтвердив в судовому засіданні представник позивача. Однак, приймаючи до уваги рішення Рокитнівської селищної ради №23 від 07 грудня 2020 року «Про початок реорганізації ... Томашгородської селищної ради … шляхом приєднання до Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області» встановлено, що Рокитнівська селищна рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків рад, що приєднуються, в тому числі Томашгородської селищної ради, тому Рокитнівська селищна рада наділена правом на звернення до суду з вимогою про виселення. Отже, враховуючи викладені обставини та правові норми, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки у позивача [PERSON] не виникло права звернення до суду із цим позовом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed