Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач в позовній заяві зазначила, що рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 12 січня 2017 року за нею було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок по вул. Свободи (колишня Кірова), 111 в м. Жмеринка. 26 листопада 1997 року покійна мати позивача - [PERSON] - придбала житловий будинок за вказаною адресою, не зареєструвавши своє право власності на нього належним чином. Пізніше цей житловий будинок було зруйновано і на його місці в 2002 році [PERSON] було збудовано новий житловий будинок з прибудовою. Саме на цей новий житловий будинок рішенням суду було визнано право власності позивача. Будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,1210 га, яка рішенням виконавчого комітету Жмеринської міської ради 21 червня 1995 року була передана [PERSON] у приватну власність, тобто попередній власниці знесеного [PERSON] житлового будинку по вул. Свободи, 111 в м. Жмеринка. [PERSON] 21 червня 1995 року отримала державний акт на право приватної власності на землю, який було зареєстровано в книзі записів державних актівна право приватної власності на землю за № 1780. Відповідно до статті 30 ЗК України в редакції від 1992 року при переході права власності на будівлю і споруди з цими об'єктами переходить і право власності на земеьну ділянку без зміни її цільового призначення. Тому відповідно до вказаної норми при відчуженні житлового будинку у власність [PERSON] до неї перейшла у власність і земельна ділянка. Однак після придбання житлвого будинку мати позивача не встигла оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку. У зв'язку з вищевикладеним, позивач просила припинити право власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку і визнати за нею право власності на це нерухоме майно. Сторони у справі, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявились, попередньо подали заяви, в яких позивач свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, а представник відповідача позов визнав повністю. Також просили справу розглядати за їх відсутності. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 26 листопада 1997 року [PERSON] придбала у [PERSON]В, житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться по вул. Кірова, 111 в м. Жмеринка Вінницької області на присадибній земельній ділянці. Цей житловий будинок належав [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Жмеринською міською державною нотаріальною конторою 11 липня 1995 року по реєстру № І-709, зареєстрованого у Вінницькому обласному бюро технічної інвентаризації 12 липня 1995 року під № 693 (а.с. 6). Згідно з копією свідоцтва про народження [PERSON] записана матір'ю позивача (а.с.7). Відповідно до копії інформації КП "ВООБТІ" від 30 січня 2015 року № 15 була проведена реєстрація права власності за мельник Л.М. на придбаний нею будинок. Станом на 25 січня 2015 року цей будинок знесено, а тому необхідно припинити право власності на нього (а.с.8). Згідно з копією рішення Жмеринського міськрайонного суду від 12 січня 2017 року за позивачем в порядку спадкування за заповітом було визнано право власності на житловий будинок, позначений в технічному паспорті літерою "А", який знаходився по вул. Свободи, 111 в м. Жмеринка Вінницької області та який на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 1997 року, посвідченого завідувачем Жмеринської міської державної нотаріальної контори [PERSON], належав [PERSON], яка померла 21 вересня 2011 року в м. Жмеринка Вінницької області; припинено право власності на цей будинок у зв'язку з його знищенням; визнано за позивачем в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок,позначний в технічному паспорті літерою "Д", загальною площею 127,7 кв.м та житловою площею 84,9 кв.м. з прибудовою, яка позначена літерою "д", який знаходиться по вул. Свободи, 111 в м. Жмеринка Вінницької області та який рахується за [PERSON], яка померла 21 вересня 2011 року в м. Жмеринка Вінницької області (а.с.32). Відповідно до довідки квартального комітету "Добробут" від 5 вересня 2017 року позивач проживає одна по вул. Свободи (колишня Кірова), 111 в м. Жмеринка (а.с.9). Згідно з копією звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1210 га по вул. Кірова, 111 в м. Жмеринка, ринкова вартість цієї земельної ділянки станом на 14 вересня 2017 року становить 10949 грн.. (а.с.10-29). Відповідно до копій свідоцтв про смерть мати позивача [PERSON] померла 21 вересня 2011 року в м. Жмеринка Вінницької області, а батько [PERSON] - помер 7 січня 2015 року в м. Апатіти Мурманської області [PERSON] Федерації (а.с.30, 31). Згідно з копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30 червня 2017 року земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1210 га по вул. Кірова, 111 в м. Жмеринка належить [PERSON] на підставі державного акту від 21 червня 1995 року ВН (а.с.33-35). Відповідно до копій витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі [PERSON] склала заповіт на користь позивача, який є чинним (а.с.36, 37, 38). Згідно з копією рішення виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 27 червня 2000 року №126 [PERSON] було надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку взамін старого, непридатного для користування на власній земельній ділянці по вул. Кірова, 111 в м. Жмеринка (а.с.39). Відповідно до копії домової книги позивач була зареєстрована зі своєю матір'ю по вул. Кірова, 111 в м. Жмеринка (а.с.43-44). Згідно з копією постанови державного нотаріуса Жмеринської міської державної нотаріальної контори від 15 липня 2015 року №696/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку (а.с.45). Відповідно до частин третьої та четвертої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно із частиною 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. А тому в суду немає підстав для їх відхилення. Згідно зі статею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями, чинної до цієї дати статті 30 ЗК, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. Таким чином право власності на спірну земельну ділянку від [PERSON] спочатку перейшло до [PERSON] під час укладення договору дарування житлового будинку в 1995 році, а пізніше від [PERSON] до матері позивача [PERSON] в 1997 році під час укладення договору купівлі-продажу цього ж житлового будинку. Тому право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку слід припинити. Відповідно до правової позиції, яка була висловлена Верховним Судом України в постанові по справі №6-2цс15 від 11 лютого 2015 року норма статті 30 ЗК Української РСР (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1235 цього ж Кодексу заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12, 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки він безумовно визнаний відповідачем, це визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Відповідно до частини 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що позивачем при поданні позову сплачено судовий збір в сумі 640,00 гривень, їй слід повернути 50 відсотків від даної суми, тобто 320 гривень.

Outcome: approved