Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебуває на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] про розірвання шлюбу, визнання права власності та встановлення порядку користування квартирою. Заявлені вимоги позивач мотивує тією обставиною, що у сторін спору сімейне життя не склалося із-за різних характерів та переконань, тривалий час сторони спору не проживають сім'єю, не ведуть спільного господарства, не повязані сімейним побутом та стали чужими людьми один одному, а тому, оскільки шлюб з відповідачем носить виключно формальний характер, позивач вважає, що їх сімя розпалася остаточно. Окрім вимоги про розірвання шлюбу, [PERSON] просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1\\2 ідеальну частку квартири №5 в м. Тернополі по вул. В. Юрчака, 2, і встановити порядок користування квартирою №5 в м. Тернополі по вул. В. Юрчака, 2 шляхом виділення [PERSON] у користування кімнат площею 11, 7 кв.м, та 10, 2 кв.м., а [PERSON] кімнати площею 16, 4 кв.м.. з залишенням у спільному користуванні кухні, коридору, ванної кімнати і вбиральні. Дану вимогу вважає підставною з огляду на ту обставину, що спірну квартиру було набуто в шлюбі сторонами спору і титульним власником квартири є відповідач, котрий чинить позивачці перешкоди у користуванні житлом. В судове засідання зявилася позивачка та забезпечила явку представника, котрі позов підтримали та просять задовольнити з зазначених у заяві підстав. Відповідач та його представник в судове засідання зявилися, проти задоволення позову заперечили зазначивши, що шлюб сторін спору можна зберегти, спірну квартиру відповідач набув за зароблені ним гроші, та позичені в родичів відповідача, натомість позивачка особисто грошей на купівлю квартири не надавала, а тому не можна говорити про належність квартири сторонам спору на праві спільної власності. Окрім цього відповідач заперечив за передчасністю проти задоволення позову щодо запропонованого позивачкою встановлення порядку користування квартирою, оскільки ні позивачка ні відповідач в квартирі не живуть та зберігають в ній речей там проживає донька сторін спору з чоловіком та дитиною. А тому оскільки сторони спору взагалі не користуються квартирою, відповідно не створюють один одному перешкод, відсутні спір котрий не потребує судового вирішення. Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини: З приводу розірвання шлюбу. Сторони перебувають у шлюбі з 27 лютого 1983 року, котрий був зареєстрований відділом ЗАГСУ міськвиконкому м. Тернополя, актовий запис 196. Від даного шлюбу у сторін спору є троє дітей, котрі є повнолітніми: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сімї суперечитиме інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Юридичною підставою для застосування судами України прецедентів ЄСПЛ є положення п. 1 Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", відповідно до якого Україна визнала обовязковою "і без укладання спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції". У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). В судовому засіданні при вирішенні спору про розірвання шлюбу позивачка суду пояснила, що вона та відповідач хоча постійно живуть під одним дахом в с. Ладичин Теребовлянського району Тернопільської області, проте уже тривалий час не проживають сімєю, у них різні погляди на життя на сімейні цінності, під час спільного проживання відповідач сімю матеріально не забезпечував. Відтак зазначає, що між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство позивачка вимушена проживати в селі Ладичин, оскільки доглядає матір похилого віку, котра хворіє. В судовому засіданні 27.09.2016 року судом, зважаючи на клопотання сторони відповідача, сторонам спору було надано строк на примирення до 15.11.2016 з метою збереження шлюбу та сімї. По завершенню наданого судом строку на примирення позивачка суду пояснила, що не бажає миритися з відповідачем, а тому просить суд не надавати додаткового строку на примирення, має намір влаштувати особисте життя без участі відповідача, відтак судом, враховуючи уже наданий за клопотанням відповідача час на примирення, поведінку сторін спору в судовому засіданні - зберігаючи баланс інтересів сторін спору, було ухвалено про відмову в наданні додаткового строку. Системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок, що зважаючи на відносили, які склалися між [PERSON] та [PERSON] (напружені особисті стосунки, тривалий час уникнення позивачкою спілкування з відповідачем, та бажання визначати вільно свій «приватний простір» за відсутності відповідача ), збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін спору. Отже з приводу визнання за позивачкою права власності не половину спірної квартири суд зазначає наступне. Як зазначено вище, сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 лютого 1983 року, котрий був зареєстрований відділом ЗАГСУ міськвиконкому м. Тернополя, актовий запис 196. Піж час шлюбу ними було набуто трикімнатну квартиру №5 в будинку по вул. В. Юрчака, 2 в м. Тернополі, що стверджується договором купівлі продажу, посвідченого нотаріально 18 червня 1997 року в реєстрі за № 5554. Так як відповідач [PERSON] виступив покупцем за вищезазначеним договором, саме він є титульним власником даної квартири, згідно реєстраційного посвідчення, виданого 07 липня 1997 року Тернопільським МБТІ. Оскільки спірну квартиру №5 в будинку по вул. В. Юрчака, 2 в м. Тернополі було придбано в 1997 році, для визначення правового режиму придбаного майна у спорі підлягають до застосування норми Кодексу про шлюб і сімю від 20.09.1969 року. Відтак згідно ст.. 22 КпШС майно, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. А тому суд зауважує, що незважаючи на ту обставину, що титульним власником спірних квартир є відповідач [PERSON], в силу закону це нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін спору, як нажите в їх шлюбі, а тому позивачці [PERSON] належить половина набутого в шлюбі майна. Відтак виходячи з рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає, що позов [PERSON] щодо її вимоги слід задовольнити шляхом визнання за нею права власності на 1\\2 ідеальну частку квартири №5 в м. Тернополі по вул. В. Юрчака, 2 При цьому суд піддає критичній оцінці доводи відповідача про непоширення режиму спільної сумісної власності на квартиру за з причини придбання цієї квартири за власні (особисті) та позичені в родичів позичені кошти критичність судової оцінки полає в тому, що заробітна плата однієї із сторін шлюбу, є спільною сумісною власністю з іншим, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що квартиру ним придбано за власні (особисті) та позичені в родичів; й окремо суд наголошує, що позика грошей для купівлі квартири не має правового значення для визначення режиму майна, оскільки якщо кошти позичають в інтересах сімї, згода іншого подружжя на позику коштів презюмуться. З приводу визначення порядку користування спільним майном, суд вирішив наступне. Отже як зазначено вище, сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 лютого 1983 року, котрий був зареєстрований відділом ЗАГСУ міськвиконкому м. Тернополя, актовий запис 196. Від даного шлюбу у сторін спору є троє дітей, котрі є повнолітніми: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO]. Квартира №5 в м. Тернополі по вул. В. Юрчака, 2 складається з трьох кімнат площею 11, 7 кв.м, 10, 2 кв.м., та 16, 4 кв.м., кухні, коридору, ванної кімнати і вбиральні. Сторони спору мають зареєстроване місце проживання в цій квартирі, проте фактично проживають в [INFO]. Там позивачка здійснює догляд за матірю похилого віку, котра хворіє. В спірній квартирі також мають зареєстроване місце проживання діти сторін спору: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], проте в квартирі фактично проживає та веде господарство донька сторін спору [PERSON] з чоловіком [PERSON] та малолітньою дитиною. Сторони спору володіють ключами від вхідних дверей квартири, мають до приміщення вільний доступ, однак для постійного проживання квартиру не використовують з власної волі. Дані обставини визнані сторонами спору, а тому в силу ст.. 61 ЦПК України, доказування не потребують. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до п.14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про\~\~судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»№ 20 від 22 грудня 1995 року\~квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, а у разі неможливості виділенні в натурі може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Зважаючи на ту обставину, що як зазначено вище, станом на дату звернення до суду з позовом й на дату ухвалення судом рішення у справі, сторони спору володіють ключами від вхідних дверей квартири, мають до приміщення вільний доступ, однак для постійного проживання квартиру не використовують з власної волі, судом не встановлено факту постійного проживання [PERSON]Є у спірній квартирі, якогось спору і будь яких перешкод позиваці зі сторони відповідача користуватися квартирою №5 в м. Тернополі по вул. В. Юрчака, 2. А тому до фактичного вселення та постійного проживання в квартирі, за відсутності відповідного спору про порок користування нею, суд не вбачає підстав до задоволення позову [PERSON] до відповідача про встановлення порядку користування квартирою №5 в м. Тернополі по вул. В. Юрчака, 2, за передчасністю вимоги.

Outcome: partial