Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Царичанського оптово-роздрібного споживчого товариства про визнання права власності на господарську будівлю. В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 грудня 2017 року йому належать нежитлові будівлі, розташовані по [ADDRESS]. Вказане майно він успадкував після смерті сестри [PERSON], над якою він мав опіку зігдно з додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 25 лютого 2013 року, оскільки сестра була інвалідом І групи та визнана судом недієздатною. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину спадкове майно складається з будівлі магазину А-1 магазин "[INFO]" загальною площею 342,6 м кв. та дощатої вбиральні Б-1, яке належало спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2003 року, зареєстрованого реєстраційною службою Царичанського районного управління юстиції 14.01.2013 року за реєстровим номером 620012256. Проте, фактично спадкове майно складається з нежитлової будівлі літ.А-1 загальною площею, вбиральні літ.Б, господарського блоку літ.В, огорож №1-5, замощення І, ІІ, що підтверджується технічним паспортом на громадський будинок та Актом обстеження будівель від 04.12.2017 року. Вказані нежитлові будівлі у складі колишнього магазину "[INFO]" належали раніше Царичанському районному споживчому товариству (на даний час Царичанське оптово-роздрібне споживче товариство) та були придбані ним в інтересах сестри [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року. Згідно з умовами договору майно було придбане з відстрочкою оплати та було зареєстроване за сестрою після повної оплати відповідно до Акту здачі-приймання об'єкту нерухомого майна від 21 грудня 2012 року. Відповідно до акту їм не було передано будівлю магазину літ.А-1 разом з господарськими будівлями, тобто з господарським блоком. Проте, при видачі свідоцтва про право на спадщину вказана булівля літ.В (господарський блок) не була включена до складу спадщини, оскільки в договорі купівлі-продажу вона не значиться. Звернувшись до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального окуругу Дніпропетровської області Перекопської І.С. щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний господарський блок, проте постановою нотаріуса від 27.02.2018 року йому було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нього. Вказаний господарський блок на час продажу знаходився у незадовільному технічному стані, був збудований у 1988 році господарським способом як підсобне приміщення для магазину і тому не занесена до технічного паспорту, про що свідчить довідка Царичанського районного споживчого товариства №89 від 18.09.2012 року. При продажі майна їм була передана у власність вказана частково зруйнована господарська будівля (довідка Голови правління Царичанської районної споживчої спілки від 12.12.2012 року №149). Більше 19 років вони вільно і безперешкодно володіли та користувалися зазначеною господарською будівлею, відремонтували за власні кошти. Оскільки зареєструвати право власності на господарський блок він не має можливості отримати, а тому вимушений звернутися до суду. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.4 ЦК України, прохає суд визнати за ним право власності на вищевказане майно. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивача Царичанське оптово-роздрібне споживче товариство - [PERSON] в підготовче засідання не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Нормами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 грудня 2017 року позивачу [PERSON] належать нежитлові будівлі, розташовані по [ADDRESS], які він успадкував після смерті сестри [PERSON], яка померла [INFO] та над якою він мав опіку зігдно з додатковим рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 25 лютого 2013 року, оскільки сестра була інвалідом І групи та визнана судом недієздатною (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину спадкове майно складається з будівлі А-1 магазин "[INFO]" загальною площею 342,6 м кв. та дощатої вбиральні Б-1, яке належало спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2003 року №1012, посвідченого приватним нотаріусом Царичанського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Сапай Є.І., право власності зареєстроване реєстраційною службою Царичанського районного управління юстиції 14.01.2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 620012256 (а.с.5). Проте, фактично спадкове майно складається з нежитлової будівлі літ.А-1 загальною площею, вбиральні літ.Б, господарського блоку літ.В, огорож №1-5, замощення І, ІІ, що підтверджується технічним паспортом на громадський будинок та Актом обстеження будівель від 04.12.2017 року (а.с.8-15, 35). Вказані нежитлові будівлі у складі колишнього магазину "[INFO]" належали Царичанському районному споживчому товариству (на даний час Царичанське оптово-роздрібне споживче товариство) та були придбані позивачем в інтересах сестри [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10 грудня 2003 року магазину "[INFO]" (а.с.16). Згідно з умовами договору майно було придбане з відстрочкою оплати та було зареєстроване за [PERSON] після повної оплати відповідно до Акту здачі-приймання об'єкту нерухомого майна від 21 грудня 2012 року, відповідно до якого позивачу в інтересах [PERSON] не було передано будівлю магазину літ.А-1 разом з господарськими будівлями, тобто з господарським блоком (а.с.17). При видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину вказана булівля літ.В (господарський блок) не була включена до складу спадщини, оскільки в договорі купівлі-продажу вона не значиться. Позивач, звернувшись до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопської І.С. щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний господарський блок, отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні ноатріальної дії від 27.02.2018 року у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на вказане майно. Господарський блок на час продажу знаходився у незадовільному технічному стані, був збудований у 1988 році господарським способом як підсобне приміщення для магазину і тому не був занесений до технічного паспорту, про що свідчить довідка Царичанського районного споживчого товариства №89 від 18.09.2012 року (а.с.34). При продажі майна позивачу в інтересах [PERSON] була передана у власність вказана частково зруйнована господарська будівля (довідка Голови правління Царичанської районної споживчої спілки від 12.12.2012 року №149). Позивач більше 19 років вільно і безперешкодно володів та користувався зазначеною господарською будівлею, провів ремонтні роботи за власні кошти. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved