Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

10.09.2016р. (згідно штампу на конверті - а.с. № 58) [PERSON] через свого представника - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 26.02.2016р. - а.с. № 56) звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПрАТ «СК «Інгосстрах» про стягнення фінансових санкцій, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору ПАТ КБ «ПриватБанк», філію «Розрахунковий Центр» Приватбанку у м. Києві (а.с. № 3 - 7). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 23.09.2016р. позовну заяву було залишено без руху і позивачці був наданий строк для усунення її недоліків (а.с. № 23). Після усунення недоліків шляхом подачі 10.10.2016р. уточненого позову (а.с. № 30-35), ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 19.10.2016р. відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду за правилами ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2004р.) (а.с. № 59). Ухвалою суду від 30.01.2017р. за клопотанням представника відповідача - Лопатнікової А.В. (діє на підставі довіреності від 05.01.2017р. - а.с. № 108) було зупинене провадження по справі до розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПрАТ «СК «Інгосстрах» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015р. і рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2016р. по справі № 201/7058/15-ц за позовом [PERSON] до ПрАТ «СК «Інгосстрах» (треті особи - ПАТ КБ «ПриватБанк», філія «Розрахунковий Центр» Приватбанку у м. Києві) про стягнення страхової виплати (а.с. № 115). Після винесення рішення за результатами розгляду Верховним Судом вищевказаної касаційної скарги за клопотанням представника позивачки ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.12.2018р. провадження по справі було поновлено за правилами ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.) (а.с. № 150). Отже справа перебувала на стадії підготовчого провадження. Заявою від 11.12.2018р. позивачка збільшила позовні вимоги (а.с. № 135 - 137). В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням їх збільшення) позивачка зазначила, що 28.12.2006р. її чоловік [PERSON] уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Розрахунковий Центр «ПриватБанк» в м. Києві кредитний договір № K2AGA00260020. При укладенні кредитного договору банк вимагав укласти договір особистого страхування із ЗАТ «СК «Інгосстрах» (потім перейменоване у ПАТ «СК «Інгосстрах»), тому [PERSON] уклав 27.12.2006р. договір особистого страхування №К2А2І_К00027589, предметом якого було страхування смерті, яка настала внаслідок нещасного випадку, стійкої втрати працездатності (встановлення інвалідності), смерті, яка наступила внаслідок захворювання. Розмір страхової суми за договором складав 252 500 грн. Застрахованою особою був сам [PERSON] , вигодонабувачем - ПАТ КБ «ПриватБанк». [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер від ішемічного інсульту головного мозку, що за умовами договору страхування є страховим випадком. Позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею по справі № 703/08 після померлого чоловіка [PERSON] Позивачка звернулася до страховика із заявою про страхову виплату через страхового агента, надавши всі документи на підтвердження факту настання страхового випадку. Страховим агентом - Філією «Розрахунковий Центр» ПАТ КБ «ПриватБанк» в м. Києві листом від 30.04.2009р. № 2775 відмовлено у виплаті страхової суми, у зв`язку із тим, що подія не є страховим випадком. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015р. у справі № 201/7058/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2016р., стягнуто з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь [PERSON] 252 500 грн. страхової виплати. В добровільному порядку ПрАТ «СК «Інгосстрах» рішення суду не виконало, тому позивачка звернулася до державної виконавчої служби. Постановою Верховного Суду від 05.09.2018р. касаційну скаргу ПрАТ «СК «Інгосстрах» та ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015р. і ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2016р. - без змін (а.с. № 121-132). Лише після розгляду справи судом касаційної інстанції - 29.11.2018р. на рахунок позивачки [PERSON] надійшли кошти від Соборного ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у розмірі 255 025 грн. з призначенням платежу: стягнуто з ПрАТ СК «Інгосстрах» на користь [PERSON] по виконавчому документу № 201/7058/15-ц від 10.05.2016р. Умови укладеного договору страхування передбачали, що страховик, в особі страхового агента, протягом двадцяти робочих днів з моменту одержання заяви про страхову виплату і документів передбачених п. 3.3 договору страхування, має прийняти рішення щодо виплати або відмови у виплаті, яке оформляється страховим актом. Виплата здійснюється протягом п`яти банківських днів з моменту оформлення страхового акту. Необхідні для страхової виплати документи були отримані страховим агентом 06.11.2008р. за вх. № 3833/7, а тому страхова виплата мала була здійснена до 11.12.2008р. Отже, відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, пеню, передбачену п. 1.1.3 п. 1.1. договору, починаючи з 12.12.2008р. по день фактичної сплати заборгованості - 29.10.2018р. (за 3608 днів прострочення грошового зобов`язання). На обґрунтування суми позову позивачкою представлений власний розрахунок, згідно з яким: 3% річних складають 74 835,72 грн., інфляційні витрати - 560 634,72 грн., пеня - 91 102,00 грн., а всього 726 572,44 грн. (а.с. № 143 - 151). Враховуючи викладене, посилаючись на норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, п. 1.1.3. п. 1.1. договору страхування, виходячи з вказаного розрахунку, просила стягнути з ПрАТ «СК «Інгосстрах» інфляційні витрати в сумі 560 634,72 грн., 3% річних в сумі 74 835,72 грн., а також пеню в сумі 91 102 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 7 265,72 грн. Відповідач позовні вимог не визнав. 22.11.2016р. Лопатнікова А. В. (діяла на підставі довіреності від 30.04.2016р. - а.с. № 76) надавала заперечення на позов (а.с. № 77-80), а 05.02.2019р. (діючи на підставі довіреності від 05.01.2017р. - а.с. № 108) надала відзив на позов і заяву про застосування строків позовної даності (а.с. № 162-168, 169-170). У відзиві вважала позовні вимоги безпідставними, посилаючись на те, що, дійсно, 27.12.2006р. між [PERSON] і ЗАТ «СК «Інгосстрах», правонаступником якого є ПрАТ «СК «Інгосстрах», було укладено договір особистого страхування № K2A2LK00027589, відповідно до п. 5.1 якого він укладений на виконання договору застави між ПАТ КБ «ПриватБанк» і страхувальником [PERSON] від 27.12.2006р. № K2A2GA00260020, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27.12.2006р. № K2A2GA00260020. Вважає, що з урахуванням приписів ст.ст. 985, 990 ЦК України, ст.ст. 3, 16 Закону України «Про страхування», договір страхування надає лише вигодонабувачеві (банку в цьому випадку) право вимагати від страховика здійснити страхову виплату, тобто наділяє вигодонабувача правами страхувальника, але не покладає на нього обов`язків останнього. Не погоджується з доводами позивачки про те, що вона має право на відшкодування 3% річних, індексу інфляції та пені, лише тому, що рішенням суду на її користь стягнуто страхове відшкодування. Адже договір особистого страхування укладений на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», який є вигодонабувачем і відповідно до пп. 3.6.1. договору має виключне право на отримання страхового відшкодування у розумінні норм ст. 16 Закону України «Про страхування» і ст. 985 ЦК України. Внаслідок цього, у ПрАТ СК «Інгосстрах» не виникає обов`язку перед позивачкою відшкодувати 3% річних, індекс інфляції і пеню на підставі договору. Право цієї вимоги належить виключно AT КБ «ПриватБанк», оскільки рішенням суду у справі № 201/7058/15-ц установлено, що банк не виконав свого обов`язку, передбаченого п. 3.1 Умов страхування, не подав страховику заяву про страхову виплату. Надання кредиту позичальнику за його життя було обумовлено банком обов`язковим укладенням договору його особистого страхування. Але вигодонабувач (банк) відмовився від реалізації належного йому права на шкоду правам і законним інтересам позивача у цій справі. Крім того, до моменту розгляду судом справи № 201/7058/15-ц не було жодних підстав для виплати страхового відшкодування [PERSON] А рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24.07.2012р. у справі № 2604/5675/2012 відмовлено у задоволенні її вимог до ЗАТ СК «Інгосстрах» про стягнення страхової виплати з тих підстав, що позивачка безпідставно посилалась на положення Закону України «Про захист прав споживачів», адже вона не є стороною договору страхування. В свою чергу, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01.11.2012р. рішення суду першої інстанції у справі № 2604/5675/2012 було змінено в частині мотивування правового обґрунтування відмови у позові, і відмовлено з тих підстав, що судом не залучено до участі у справі вигодонабувача - ПАТ КБ «ПриватБанк», перед яким у померлого залишились невиконані зобов`язання. Окрім цього, не було з`ясовано наміру належного вигодонабувача скористатися своїм правом вимоги до страхової компанії про стягнення страхового відшкодування. Таким чином, вважає, що грошового зобов`язання щодо сплати страхового відшкодування не існувало до вирішення спору судом, обов`язок сплати [PERSON] страхового відшкодування виник саме на підставі рішення суду у справі № 201/7058/15-ц, а не на підставі зобов`язальних відносин, що виключає можливість застосування положень ст.ст. 624, 625 ЦК України і пункту 1.1.3. Умов страхування до договору у цьому спорі. До того ж, відповідач посилається на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 20.01.2016р. у справі N 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження". До них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, а саме норми ст.ст. 624, 625 ЦК України. З урахуванням викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач заявив про застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до спірних правовідносин шляхом зменшення суми 3% річних, індексу інфляції та пені у двічі перевищує суму боргу. Також представник відповідача заявив про застосування позовної давності у відзиві і продав про це окрему заяву (а.с. № 169 -171), у якій вказав, що на виконання платіжної вимоги державного виконавця 28.12.2016р. на рахунок виконавчої служби ПрАТ «СК «Інгосстрах» перераховано 280 635,31 грн. (на користь стягувача 255 025 грн., на користь держави - 25 610,31 грн. виконавчого збору та витрат на виконавчі дії). Тобто, 252 500 грн. перераховано [PERSON] 28.12.2016р., а не 29.10.2018р., як вона вказує. До суду вона звернулась 21.09.2016р., просить стягнути 3% річних, індекс інфляції та пеню за період з грудня 2008р. по жовтень 2018р. Проте, ураховуючи строки позовної давності до цих вимог (загальна трирічна - ст. 257 ЦК України і спеціальна річна до пені - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України), представник відповідача надав суду власний розрахунок інфляційних витрат з грудня 2013р. по грудень 2016р., який складає 257 752 грн.; розрахунок 3% річних за кількість прострочених днів, починаючи з 28.12.2013р. та по 27.12.2016р., який складає 22 704,47 грн. і розрахунок пені за один рік (365 днів) з дотриманням пункту 1.1.3. Умов страхування до договору, який складає 9 216,25 грн. Всього 289 672,72 грн. (257 752 + 22 704,47 + 9 216,25). Однак, при цьому, акцентував увагу суду на тому, що відповідач не визнає позовні вимоги ані повністю ані частково, а розрахунок надав на випадок незгоди суду із його доводами. На підставі викладеного, просив застосувати позовну давність, відмовити в задоволенні позову повністю. Крім того, заявив про застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до спірних правовідносин шляхом зменшення суми 3% річних, індексу інфляції та пені, що у двічі перевищує суму боргу. Представник позивачки 19.12.2016р. надав свої пояснення на заперечення відповідача і третьої особи (а.с. № 93-95), в яких звернув увагу, що ані страхова компанія ані банк не враховують, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин за договором, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 ст. 625 ЦК України, оскільки належним виконанням зобов`язання є виконання, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання (ст. 599 ЦК України). Стосовно застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, то цією нормою передбачено зменшення розміру лише неустойки, яку позивачка заявляє у незначному розмірі. В свою чергу, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є неустойкою, а виступають засобом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, і за весь час прострочення. Від представника третьої особи - АТ КБ «ПриватБанк» - адвоката Данильченко О.О. (діяла на підставі довіреності від 17.02.2014р. та від 12.11.2018р. - а.с. а.с.№ 85, 191) були надані пояснення 22.11.2016р. (а.с. № 81) і 14.03.2019р. (а.с. № 186 - 190), у яких вона, посилаючись на норми ст.ст. 524, 533-535, 610, 625, 638, 985, 990 ЦК України, норми ст.ст. 3, 16 ЗУ «Про страхування», положення договору страхування між [PERSON] і ПрАТ «СК «Інгосстрах» від 27.12.2006р. № K2A2GA00260020, який укладено саме з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27.12.2006р. № К2A2LK00027589, вважала, що тільки банк, як вигодонабувач за договором страхування, має виключне першочергове право на отримання страхового відшкодування. Адже сутність договору страхування полягає в тому, що у разі настання страхового випадку, страхова компанія відшкодовує грошові кошти, які спрямовуються на погашення кредитного зобов`язання, що є своєрідним забезпеченням виконання зобов`язання за кредитним договором. При цьому, станом на 14.03.2019р. заборгованість за забезпеченим зобов`язанням не погашена, а тому лише AT КБ «ПриватБанк» має право на отримання будь-яких виплат за договором страхування. Наголошувала, що підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання саме грошового зобов`язання. Тобто порушенням грошового зобов`язання є невиконання боржником обов`язку сплатити грошові кошти, про що існує позиція ВСУ у постанові від 25.06.2014р. №6-25 цс14. Також посилалася на правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 20.01.2016р. у справі № 6-2759цс15, відповідно до якої правовідносини з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Як і відповідач вважала, що обов`язок сплати коштів виник у страховика з моменту набрання чинності судовим рішенням щодо стягнення коштів, тобто з 12.04.2016р. Представник позивачки - адвокат Коршак С.В. (діє на підставі ордеру від 03.12.2018р. - а.с. № 205) 21.05.2019р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. № 204). Представник відповідача - ПАТ «СК «Інгосстрах» в судове засідання, яке було призначене на 21.05.2019р., не з`явився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с. № 201). Натомість, у відзиві від 05.02.2019р. представник відповідача просив розглянути справу без його участі, у зв`язку із обмеженою кількістю представників страхової компанії на теперішній час (а.с. № 162-168). Представник третьої особи - АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Пац Є.О. (діє на підставі довіреності від 18.03.2019р. - а.с. № 208) 21.05.2019р. також надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, просила долучити до матеріалів справи довідку від 21.05.2019р. про наявність заборгованості за кредитним договором (а.с. № 206-207). Представник третьої особи - Філії «Розрахунковий центр» АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання, призначене на 21.05.2019р. не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим відстеженням відправлення судової повістки (а.с. № 202-203). Оскільки представник позивача і однієї з третіх осіб надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, відповідач, інша третя особа в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими належним чином, на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності усіх сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України та з урахуванням поданих до суду заяв проведено 14.03.2019р. (а.с. № 193, 197, 198). Підстав для винесення по справі заочного рішення у цій справі немає, оскільки відсутня сукупність умов передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, а саме 05.02.2019р. сторона відповідача надіслала суду відзив на позов і заяву про застосування строків позовної даності (а.с. № 162-168, 169-170), отже позиція відповідача щодо невизнання позовних вимог суду відома і їй буде дана належна оцінка поряд з іншими обставинами у справі, які підлягають з,ясуванню. Суд, вивчивши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлено наступні обставини справи і відповідні ним правовідносини. 27.12.2006р. між чоловіком позивачки - [PERSON] і ЗАТ «СК «Інгосстрах», правонаступником якого є ПрАТ «СК «Інгосстрах», було укладено договір особистого страхування № K2A2LK00027589 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 27.12.2006р. № K2A2GA00260020, укладеним між [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк» (п. 5.1 договору страхування (а.с. № 15). [INFO] . [PERSON] помер, причиною його смерті згідно з довідкою про причину смерті від [INFO] був ішемічний інсульт головного мозку. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його дружина - позивачка [PERSON] . Пунктом 7.1 договору особистого страхування від 27.12.2006р. № K2A2LK00027589 передбачено, що страховими випадками визнаються: смерть застрахованої особи; стійка втрата особою працездатності (встановлення інвалідності); смерть застрахованої особи, яка настала внаслідок захворювання. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Як свідчать матеріали справи, страховий агент - Філія «Розрахунковий центр» ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві листом від 30.04.2009р. № 2775 відмовила позивачці у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що страховик тривалий період часу страждав на серцево-судинні захворювання, а згідно з пунктом 4.2 договору особистого страхування від 27.12.2006р. № K2A2LK00027589 не визнаються страховими випадками визначені у цьому договорі події, які відбулися до моменту набрання чинності цим договором (а.с. № 18). Позивачка оскаржила цю відмову до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 18.09.2015р. у справі № 201/7058/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.04.2016р., позов [PERSON] задоволено, стягнуто з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на її користь 252 500грн. страхової виплати (а.с. № 111, 50а-52). Рішення судів першої та апеляційної інстанції були обґрунтовані тим, що згідно з укладеним між померлим чоловіком позивача та відповідачем ПрАТ СК «Інгосстрах» договором особистого страхування від 27.12.2006р. № K2A2LK00027589 смерть страхованої особи, [PERSON] , яка наступила внаслідок захворювання, є страховим випадком, оскільки за матеріалами справи [PERSON] доставлений у заклад охорони здоров`я 02.02.2008р. бригадою швидкої медичної допомоги у важкому стані без свідомості з гострим порушенням мозкового кровообігу за ішемічним типом; 03.02.2008р. відбулось різке погіршення стану до рівня свідомості: «кома». [INFO] у хворого констатована зупинка серцевої діяльності та дихання, тобто мозкова катастрофа у вигляді ішемічного інсульту настала раптово, гостро, несподівано, без попередніх передвісників. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що [PERSON] раніше хворів на серцево-судинні хвороби та з приводу цього обстежувався, отримував медичну допомогу та медикаментозне лікування, з огляду на що суд дійшов висновку про визнання цього випадку страховим. Отже його настання тягне виплату страхового відшкодування у розмірі 252 500грн. на користь позивача як єдиного спадкоємця померлого. Вигодонабувач - ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із позовом про стягнення страхової виплати не звертався на виконання вимог пункт 3.2 Умов страхування, згідно з яким для отримання страхової виплати страхувальник, застрахована особа або вигодонабувач чи спадкоємець застрахованої особи повинні звернутися до страховика в особі страхового агента з письмовою заявою про страхову виплату та надати документи, які підтверджують факт настання страхового випадку. [PERSON] як єдиний спадкоємець померлого [PERSON] набула право на звернення до страховика із зазначеними позовними вимогами, оскільки така можливість передбачена умовами договору страхування та положеннями цивільного законодавства. За результатами оскарження ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПрАТ «СК «Інгосстрах» рішень суду першої та апеляційної інстанцій у справі № 201/7058/15-ц, постановою Верховного Суду від 05.09.2018р. вони залишені без змін (а.с. № 121 - 132). Погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд у своїй постанові вказав на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до пункту 5.1 договору особистого страхування від 27.12.2006р. № K2A2LK00027589 його укладено на виконання договору застави, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та страхувальником 27.12.2006р. № к2A2GA00260020, з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 27.12.2006р. № k2A2GA00260020. Згідно із пунктом 3.6 Умов страхування, які є невід`ємною частиною договору особистого страхування від 27.12.2006р. № K2A2LK00027589, у разі прийняття рішення про здійснення страхової виплати вона виплачується страховиком застрахованій особі або вигодонабувачеві (спадкоємцям застрахованої особи) протягом п`яти банківських днів. Якщо на момент прийняття рішення про страхову виплату: 1) у страхувальника існує заборгованість за кредитним договором, строки виконання якої вже настали, - страхова виплата здійснюється вигодонабувачеві і спрямовується на погашення цієї заборгованості; 2) у страхувальника існують зобов`язання за кредитним договором щодо погашення кредиту, строки виконання яких ще не настали, - сума страхової виплати, яка залишилась після розрахунку за пунктом першим, що не перевищує загальної суми зобов`язань страхувальника за кредитним договором, вважається достроковим погашенням кредиту, виплачується вигодонабувачеві і спрямовується на погашення кредиту. Сума страхової виплати, яка залишилась після здійснення виплат за пунктом другим, здійснюється страхувальнику або його нащадкам. Згідно з положеннями пункту 3.1 Умов страхування у разі настання події, яка підпадає під ознаки страхового випадку, страхувальник або застрахована особа, а у випадку смерті застрахованої особи - вигодонабувач, повинні у строк не пізніше одного року з дня настання події повідомити страховика про її настання. Пунктом 3.2 Умов страхування визначено, що для отримання страхової виплати страхувальник, застрахована особа або вигодонабувач чи спадкоємець застрахованої особи повинні звернутися до страховика в особі страхового агента з письмовою заявою про страхову виплату та надати документи, які підтверджують факт настання страхового випадку. У передбачений договором строк ПАТ КБ «ПриватБанк», як вигодонабувач, не звернулося за страховою виплатою, хоча за пунктом 3.1 Умов страхування на нього було покладено відповідний обов`язок. При цьому Верховний Суд враховав, що на підставі зазначеного договору страхування на вимогу кредитної установи було застраховано ризики неповернення позичальником отриманого кредиту на випадок настання одного із страховим випадків, зокрема, смерті позичальника. Натомість позивач, як спадкоємець застрахованої особи, у порядку пункту 3.2 Умов страхування звернувся із відповідною заявою про страхову виплату та відповідно до пункту 3.6 Умов страхування мав право на її отримання протягом п`яти банківських днів. Таким чином, оскільки право спадкоємця застрахованої особи на звернення до страховика із заявою про страхову виплату та її отримання прямо передбачено Умовами страхування, доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПрАТ «СК «Інгосстрах» у цій частині Верховний Суд визнав необґрунтованими. Зазначені положення Умов страхування та відповідні дії [PERSON] відповідали загальним положенням про страхування, передбаченими цивільним законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Можливість укладення страхових договорів на користь третіх осіб передбачена у статті 985 ЦК України, згідно із якою страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом. За правилом ч. 2 ст. 3 Закону України «Про страхування» страхувальники можуть укладати із страховиками договори про страхування третіх осіб (застрахованих осіб) лише за їх згодою, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Застраховані особи можуть набувати прав і обов`язків страхувальника згідно з договором страхування. При цьому згідно з ч. 2 ст. 636 ЦК України виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. За правилом ч. 4 ст. 636 ЦК України, якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Верховним Судом враховано, що ПАТ КБ «ПриватБанк», як третя особа за договором страхування, не виконав свого обов`язку, передбаченого у пункті 3.1 Умов страхування, не подало страховику заяву про страхову виплату, що - з врахуванням специфіки та правової природи договірних зв`язків між учасниками кредитних правовідносин, страховиком та спадкоємцем застрахованої особи (враховуючи, що надання кредиту позичальнику за його життя було обумовлено банком обов`язковим укладенням договору його особистого страхування з певним визначеним кредитною установою страховиком) - фактично свідчить про те, що вигодонабувач, банк, відмовився від реалізації належного йому права на шкоду правам та законним інтересам позивача у цій справі. Таким чином, за умови встановлення відсутності реалізації ПАТ КБ «ПриватБанк» як вигодонабувачем права на отримання страхової виплати, з урахуванням пунктів 3.1, 3.2, 3.6 Умов страхування, звернення до страховика за отриманням відповідних коштів [PERSON] як спадкоємцем страхувальника, є можливим. За наведених обставин відмова ПрАТ «СК «Інгосстрах» у виплаті [PERSON] страхової виплати порушує умови договору особистого страхування від 27.12.2006р. № K2A2LK00027589 та призводить до порушення прав позивача на отримання страхової виплати. З огляду на зазначене, доводи касаційних скарг ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПрАТ «СК «Інгосстрах» у наведеній частині Верховний Суд не визнав обґрунтованими. Також Верховний Суд не вважав слушними доводи касаційних скарг щодо наявності заборгованості [PERSON] на момент розгляду справи. Так, згідно з наявною у матеріалах справи довідкою від 12.04.2016р. у [PERSON] існує заборгованість у розмірі 19 196, 07 дол. США, що в еквіваленті складає 490 855грн. На підтвердження зазначених у довідці відомостей було надано розрахунок, з якого вбачалося, що на момент смерті [PERSON] прострочена заборгованість перед банком за надим кредитом у нього відсутня, розмір невиконаних зобов`язань за кредитом складав 38 708,82 дол.США, що за курсом НБУ на зазначену дату еквівалентно 195 479,54 грн. Таким чином, з огляду на положення підпункту 2 пункту 3.6.1 Умов страхування, за яким сума страхової виплати вважається достроковим погашенням кредиту у розмірі наявних невиконаних зобов`язань та виплачується вигоднабувачеві, сума страхового відшкодування, що мав виплатити відповідач на користь банку, повністю би покривала розмір невиконаних зобов`язань [PERSON] , оскільки становила 252 500грн. Верховним Судом також враховано, що позивач [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті [PERSON] , разом з правами померлого у складі спадкового майна набула статус боржника у зобов`язанні за кредитним договором від 27.12.2006р. № k2A2GA00260020. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11.02.2015р. позов ПАТ «КБ ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2А2GА00260020 від 27.12.2006р., що утворилась станом на 13.03.2014р., звернуто стягнення на майно [PERSON] , а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належну їй на праві приватної власності, шляхом набуття банком права власності на предмет іпотеки; виселено [PERSON] із зазначеної квартири. Таким чином, у разі належного та своєчасного виконання [PERSON] зобов`язання за договором особистого страхування від 27.12.2006р. № K2A2LK00027589 розмір заборгованості за кредитним договором, який [PERSON] як спадкоємець мала сплатити банку, повністю погашався би за рахунок страхової виплати. При цьому бездіяльність, неправозгідна та недобросовісна нереалізація ПАТ КБ «ПриватБанк» своїх обов`язків призвели до порушення суб`єктивних прав та законних інтересів позивача, оскільки безпосередньо вплинула на розмір заборгованості [PERSON] перед банком в існуючому кредитному зобов`язанні. Доводи касаційної скарги ПрАТ «СК «Інгосстрах» щодо того, що аналогічну справу вже було розглянуто та судом відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , не визнані верховним судом спроможними з огляду на таке. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24.07.2012р. у задоволенні позову [PERSON] про стягнення страхової виплати відмовлено з тих підстав, що вона безпідставно посилалась як на обґрунтування позову на положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вона не є стороною договору страхування та відповідно на неї не поширюється дія зазначеного Закону (а.с. № 171-172). Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01.11.2012р. зазначене рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивування правового обґрунтування відмови у позові (а.с. № 173-175). Відмовлено у позові з тих підстав, що судом не залучено до участі у справі вигодонабувача - ПАТ «КБ «ПриватБанк», перед яким у померлого залишились невиконані зобов`язання. Окрім цього, судом першої інстанції у названій цивільній справі не з`ясовано й наміру спадкоємця скористатися своїм правом вимоги до страхової компанії про стягнення страхової виплати. Наведене вказує на те, що, по-перше, зазначений спір розглянутий судом за іншого складу учасників справи та за інших підстав пред`явленого позивачем позову, по-друге, у позові відмовлено через встановлення порушення норм процесуального права. Наведене свідчить, що [PERSON] позов у іншому провадженні заявлений з інших підстав та з іншим складом учасників справи, що спростовувало доводи ПрАТ «СК «Інгосстрах» про те, що спір між тими самими сторонами вже було розглянуто та судами встановлено, що у [PERSON] відсутнє право на отримання страхової виплати за договором особистого страхування від 27.12.2006р. № K2A2LK00027589. Проаналізувавши зміст постанови Верховного Суду, суд дійшов висновку, що Верховним Судом повністю спростовані доводи ПрАТ «СК «Інгосстрах» і АТ КБ «ПриватБанк» про те, що виключно останній як вигодонабувач має право на відшкодування страхової виплати, оскільки адресатом виплати у договорі є дві особи - застрахована особа (або його правонаступник) і банк - обидва у рівній мірі. Як установлено судом вищої інстанції позивачка реалізувала своє право на отримання страхової виплати, а страховик був зобов`язаний її здійснити. Проте, як установлено судом під час розгляду цієї справи, сплатив її не одразу після звернення позивачкою із заявою до розрахункового центра (агента страховика), а з тривалим простроченням, аж до самого вирішення спору судом касаційної інстанції. Суд вважає, що не ґрунтуються на законі доводи відповідача про те, що обов`язок сплати страхового відшкодування на користь позивачки виник лише на підставі рішення суду у справі № 201/7058/15-ц, а не на підставі зобов`язальних відносин, що виключає можливість застосування положень ст.ст. 624, 625 ЦК України, оскільки суд, виконуючи функцію захисту і відновлення порушеного права, вирішив лише спір, який існував між сторонами і до передання його до суду Таким чином у ПрАТ СК «Інгосстрах», який прострочив виконання зобов`язання, виник обов`язок перед позивачкою відшкодувати 3% річних, індекс інфляції і пеню на підставі договору. Як видно з матеріалів справи, постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровська Крайнякова М.С. від 06.06.2016р. було відкрито виконавче провадження № 51326920 про примусове виконання рішення суду у справі № 201/7058/15-ц про стягнення страхового відшкодування з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь [PERSON] в сумі 252 500 грн., а також судових витрат, а всього 255 025 грн. (а.с. № 176). На виконання платіжної вимоги державного виконавця відповідачем ПрАТ «СК «Інгосстрах» платіжним дорученням від 28.12.2016р. на рахунок виконавчої служби перераховано 280 635,31 грн. (а.с. № 148). Натомість позивачка вказує, що лише 29.11.2018р. на її рахунок надійшли кошти від Соборного ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у розмірі 255 025 грн., на підтвердження чого надала виписку по рахунку № [NUMBER] за період з 29.10.2018р. по 29.10.2018р. (а.с. № 142), з якого вбачається, що означені кошти перераховані Соборним ВДВС м. Дніпро ГТУЮ 29.10.2018р. (а не 29.11.2018р.) з призначенням платежу: стягнуто з ПрАТ СК «Інгосстрах» на користь [PERSON] по виконавчому документу № 201/7058/15-ц від 10.05.2016р. (а.с. № 142). З урахуванням того, що заявлену до виплати страхову суму позивачка отримала 29.10.2018р. (хоч вказує, що 29.11.2018р.), просить суд стягнути санкції, починаючи з 12.12.2008р. - наступного дня після настання обов`язку у страхової компанії виплатити цю суму (п. 3.3. договору - протягом 15 дів з моменту одержання заяви) і по 28.10.2018р. - день, що передує фактичній виплаті. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифікату) (частина перша статті 990 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно зі статтею 16 цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. За пунктом 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Що стосується зобов`язальних правовідносин щодо сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних то, ці правовідносини регулюються положеннями статті 611 та ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно яких за порушення зобов`язань настають правові наслідки у вигляді неустойки (пені), а також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначає Верховний Суд України в аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві, судам слід враховувати, що передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність не застосовується лише до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія статті 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносини. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, не є трудовими, сімейними, а регулюються нормами ЦК України, а тому наявні підстави для застосування статті 625 ЦК України. Варто відмітити, що у своїй постанові від 20.01.2016р. у справі № 6-2759цс15 та від 02.03.2016р. Верховний Суд України доходив висновку про те, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 Цивільного кодексу України); дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Проте, 16.05.2018р. Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 686/21962/15-ц щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду (за несвоєчасне виконання вироку суду в частині цивільного позову про стягнення матеріальних збитків і відшкодування моральної шкоди), вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: Постанові від 20.01.2016р. у справі N 6-2759цс15 (постанова N 6-2759цс15), який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження" (Закон N 1404-VIII), і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); Постанові від 02.03.2016р. у справі N 6-2491цс15 (постанова N 6-2491цс15), який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Натомість Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018р. у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відтак, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16.05.2018р. по справі № 686/21962/15-ц та від 10.04.2018р. у справі № 910/10156/17, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами як до ухвалення рішення суду, так і після його ухвалення. З наведеного слідує, що позивачкою цілком підставно заявлено цей позов до страховика, який прострочив виконання зобов`язання, яке є грошовим, адже виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Щодо строків позовної давності суд зазначає. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 26.04.2017р. Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання. Так, було зазначено, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 28.12.2016р. (дата здійснення розрахунку на рахунок державної виконавчої служби) і є датою, коли зобов`язання припинилося. При цьому, при визначенні кінцевої дати нарахування штрафних санкцій, суд бере до уваги саме 28.12.2016р., оскільки відповідачем саме цієї дати здійснено страхову виплату, хоч і на рахунок державної виконавчої служби. В той же час, порядок перерахування коштів з рахунків органів державної виконавчої служби, строки їх витребування стягувачем (протягом одного року з дня їх зарахування на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби) регулюється положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012р. № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012р. за № 489/20802 (п.п. 14-16) (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016р. № 2832/5). У тому, що на рахунок позивачки надійшли кошти від Соборного ВДВС м. Дніпро ГТУЮ лише 29.10.2018р., вину ПрАТ «СК «Інгосстрах» судом не встановлено, про обставини перерахування виконавчою службою коштів на рахунок позивачки майже через два роки сторони не повідомили. Отже, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. До суду із позовом про стягнення 3% річних, індексу інфляції, пені позивачка звернулась 10.09.2016р. (згідно штампу на конверті - а.с. № 58), натомість право на отримання страхової виплати у неї виникло з 12.12.2008р. Відповідачем сплачена страхова виплата 28.12.2016р. Відповідач, заявляючи про застосування строків позовної давності, посилаючись на норми ст.ст. 256, 258 ЦК України, п. 1.1.3. Умов страхування до договору (ставка пені - 0,01%), представив розрахунок, яким враховано строки позовної давності. Вважав, що заборгованість зі сплати 3 % річних та індексу інфляції може бути стягнута в межах 3-х річного строку позовної давності, який діяв з 28.12.2013р. по 27.12.2016р. (день що передує виплаті), а заборгованість зі сплати пені - в межах річного строку позовної давності, а саме з 28.12.2015р. по 27.12.2016р. (а.с. № 167). Суд не погоджується з визначеними відповідачем датами застосування строків давності, виходячи з такого. Так, позивачка звернулася за стягненням інфляційних втрат і 3 % річних за весь період прострочення платежу, і суд має встановити, чи дотримано нею строки позовної давності. Позивачка визначила період для стягнення 3 % річних з 12.12.2008р. по 28.10.2018р., інфляційних втрат - з 12.12.2008р. по 28.10.2018р., пені з 12.12.2008р. по 28.10.2018р. З позовом до суду [PERSON] звернулася 10.09.2016р. (дата відправлення поштою). Тому задоволенню підлягають вимоги у межах строків позовної даності, які обраховуються від дат, що передують зверненню до суду і до цього періоду зараховується період, що передував розрахунку - аж до 27.12.2016р., оскільки навіть після звернення позивачки до суду із цим позовом 10.09.2016р., страхова виплата не була сплачена, а виплачена лише під час розгляду справи судом. Відтак, задоволенню підлягають вимоги про стягнення інфляційних втрат в сумі 252 171,75 грн. (згідно розрахунку - а.с. № 211-212), нарахованих за період із 01.07.2013р. по 30.11.2016р., з 01 вересня і по 30.11.2016р. (вони обраховуються за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання). У стягненні інфляційних витрат за період з грудня 2008р. по червень 2013р. слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності. Задоволенню підлягають вимоги про стягнення 3 % річних в сумі 24 987,35 грн. (згідно розрахунку - а.с. № 210) за період із 10.09.2013р. по 27.12.2016р. У стягненні 3 % річних за період із 12.12.2008р. по 09.09.2013р. слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності. Підпунктом 1.1.3 пункту 1.1 Договору страхування передбачено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі 0,01 від належної до сплати суми за кожен день прострочення. Вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню в межах річного строку позовної давності - за період з 09.09.2015р. по день, що передував фактичному розрахунку 27.12.2016р., що становить 478 днів. Таким чином, сума пені складатиме: 252 500 х 0,01%х 478днів/100% = 12 069,50 грн. За таких обставин, оцінивши доводи сторін, наявні докази у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволенні позову шляхом стягнення з ПрАТ «СК «Інгосстрах» на користь позивачки [PERSON] : -3% відсотків річних в сумі 24 987,35 грн., -інфляційних витрат в сумі 252 171,75 грн. -пені в сумі 12 069,50 грн., а всього 289 228,60 грн. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки загальний розмір вимог позивачки становив 726 572,44 грн., а задоволені вимоги лише на суму 289 228,60 грн. (тобто, на 39,81%), а позивачкою при пред`явленні позову і збільшенні вимог сплачено 7 265,72 грн. (а.с. № 1а-2, 141), то загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2 892,49 грн. (7265,72 грн.* 39,81% / 100%). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial