Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати припиненим право [PERSON] користування кватирою [ADDRESS] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зняти з реєстрації у вказаній квартирі. Позов обґрунтовано тим, що з 25.10. 2016 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] 19.05.2017 року подарував їй квартиру [ADDRESS] . 14.11.2018 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва шлюб розірвано, проживають окремо. Відповідач зареєстрований за даною адресою, але проживає разом з іншою сім`єю та неповнолітніми дітьми від іншого шлюбу. Після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування її житловим приміщенням. Однак, [PERSON] відмовився знятися з реєстрації і до цього часу є порушення її права власності, яке підлягає захисту в порядку ст.ст. 383,319,391, 405, 406 ЦК України. Позивач вважала, що подальше перебування відповідача у квартирі є неможливим, оскільки він нею не користується, має на праві власності інше нерухоме майно, вони не можуть проживати з відповідачем, оскільки вони не є подружжям, що, у свою чергу, перешкоджає їй володіти і користуватися власним майном. ІІ. ХІД СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 17.09.2019 року, дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. Після виконання вимог ст.ст. 27, 187 ЦПК України, ухвалою від 11.10.2019 року дана позовна заява залишена без руху. На виконання даної ухвали позивачем надана позовна заява у новій редакції, яка передана судді 06.11.2019 року, де третіми особами вказано: Об`єднання співвласників квартирного будинку «Новатор», Центральний ВП ГУНП в Миколаївській області, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради. Ухвалою від 08.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 16.01.2020 року. 13.01.2020 року від відповідача [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] надійшла заява про залучення до матеріалів справи пояснень та прохань останнього. що зводиться до наступного. За договором купівлі-продажу від 25.02.2000 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] . 25.10.2016 року вступив до шлюбу з [PERSON] 19.05.2017 року подарував зазначену квартиру дружині, та [INFO] у них народився син [PERSON] . На даний час у квартирі не може проживати, оскільки [PERSON] змінила замки, перестала впускати до помешкання, хоча він, як член сім`ї має право користуватися спірною квартирою, однак його право користування порушено у зв'1язку зі здійсненням перешкод з боку [PERSON] . З приводу наявних перешкод у користуванні квартирою звертався до поліції, та йому запропоновано звернутись до суду. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користуватися жилим приміщенням, та до цих правовідносин застосовуються правила, встановлені ст. ст. 156,162 ЖК. Також звертався до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, однак ухвалою Центрального районного суду від 24.11.2019 року позов було повернуто через те, що не усунув недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом. На підставі викладеного, просив не припиняти його право користування житловим приміщенням та не знімати з реєстрації. 24.01.2020 року [PERSON] направила відповідь на заяву [PERSON] , в якій просила викладене не брати до уваги та задовільнити її вимоги у повному обсязі. При цьому, [PERSON] послалась на таке. [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] [INFO] проживає у власній квартирі [ADDRESS] . у спірній квартирі його особистих речей немає, в квартирі не проживає в результаті припинення подружніх стосунків та конфліктів, які склалися між ними. Вселення його в квартиру буде негативно впливати на її користування та розпорядження майном разом із сином. Тому у відповідності до ст. 391 ЦК України. вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном- квартирою. Окрім того. Вони не являються членами сім`ї в розумінні ст. 3 СК України. 26.02.2020 року від імені [PERSON] представником [PERSON] надана заява про розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 10.03.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Із- за неявки сторін, надання клопотань про відкладення розгляду справи, судові засідання суду неодноразово відкладались. 07.10.2020 року від Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області надійшов лист про розгляд справи у їх відсутності із-за відсутності юриста. При цьому повідомлено, що із заявою про зняття з реєстрації [PERSON] , [PERSON] не зверталась. 28.08.2021 року від виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника та розгляду справи у відповідності до вимог діючого законодавства. Заяв та повідомлень від Об`єднання співвласників квартирного будинку « Новатор» не надходило. До судового засідання з`явилась позивач [PERSON] , яка просила продовжити розгляд справи у відсутності її адвоката та сторін, які не з`явились. Відповідач, треті особи до судового засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надходило, даних про те. що неявка сторін мала місце з поважних причин, суду не надано. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 25.10.2016 року [PERSON] вступив до шлюбу з [PERSON] , від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . За договором купівлі-продажу від 27.01.2015 року [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . На підставі договору дарування від 02.06.2009 року [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . На підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2000 року, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . 19.05.2017 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] . За приписами п.п. 3.4.2, 3.4.3 даного договору, обдарована має право вимагати від дарувальника виконання обов`язків, передбачених чинним законодавством. 30.05.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення у квартиру [ADDRESS] , посилаючись на те, що після народження сина, [INFO] [PERSON] не впускає його до квартири, позбавила його права на спілкування з дитиною. Ухвалою від 07.06.2018 року дана позовна заява залишена без руху та ухвалою від 21.08.2018 року повернута позивачу (матеріали 490\\4433\\18). 16.07.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.11.2018 року позов задоволено, шлюб між сторонами розірвано. При цьому рішенням суду встановлено, що з серпня 2017 року сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру, оскільки відсутнє взаємопорозуміння, інтереси, утрачені первісні почуття ( справа № 490\\5821\\ 18). 06.10.2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 17 000 грн. та на своє утримання до досягнення сином трирічного віку у розмірі 17 000 грн. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.05.2018 року позов задоволено частково, та стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 7500 грн., та на дружину 1800 грн. При цьому, судом встановлено наступне. Згідно відомостей ТОВ "Марлоу Навігейшн Україна" від 13.02.2018 року, в період з 19.12.2013 р. по 19.12.2017 р. неодноразово надавала [PERSON] , посередницькі послуги з працевлаштування на судна іноземних судновласників. А саме, він був працевлаштованим на посаді 2 механіка на т/х "Alina" з 10.04.2014 р. по 13.08.2014 р. На посаді старшого механіка він був працевлаштований з 14.08.2014 р. по 25.11.2014 р.; з 22.03.2015 р. по 02.08.2015 р.; з 01.03.2016 р. по 04.07.2016 р.; з 15.11.2016 р. по 01.04.2017 р., з 14.08.2017 р. на 31.01.2018 р. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.10.2016 року вирішено cтягувати з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.09.2016 р. до повноліття дитини. Крім того, відповідач від іншого шлюбу має сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), отже має обов`язок по його утриманню. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 25.07.2018 року дане рішення суду залишено без змін.( справа 490\\8726\\17-ц). 10.12.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про вселення у квартиру [ADDRESS] з тих підстав, що відповідач не впускає його до квартири, при зверненні до органів поліції йому рекомендовано звернутись до суду. 15.08.2019 року [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.08.2019 року зустрічний позов повернутий позичці за її заявою; позов [PERSON] про вселення залишений без розгляду на підставі його клопотання ( справа 490\\ 10352\\ 18). Висновком Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області від 08.08.2017 року встановлено, що 08.08.2017 року від оператора 102 надійшло повідомлення за адресою квартира [ADDRESS] , що викрадені документи. Під час перевірки [PERSON] просив припинити перевірку та на підставі цього перевірка припинена. 01.02.2018 року [PERSON] звернувся до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою щодо користування квартирою , та листом від 03.03.2018 року рекомендовано звернутись до суду. 22.10.2018 року [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей АдміністраціїЦентрального району Миколаївської міської ради у відношенні [PERSON] з приводу оспорювання батьківства [PERSON] [INFO]. 30.10.2018 року Службою у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради [PERSON] направлена відповідь у якій вказано, що з [PERSON] проведена бесіда стосовно ситуації з оспорюванням батьківства, в ході якої останній підтвердив, що має намір провести тест ДНК для підтвердження свого батьківства, проте відмовляється проводити вказаний тест, так як сумнівається у достовірності результату. Враховуючи, що питання оспорювання батьківства не вирішується батьком у судовому порядку, відсутні законні підстави для припинення зустрічей [PERSON] з дитиною. За даними від 24.10.2019 року , у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO]. IV. ПОЗИЦІЯ СУДУ Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - [PERSON] квартира належить на праві особистої приватної власності, в результаті договору дарування іншим з подружжя - [PERSON] , та вселилась до цієї квартири як власник і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з [PERSON] , та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його колишнім власником - [PERSON] в результаті конфліктних ситуацій , які виникли між ними. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. theUnitedKingdom), заява N 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. theUnitedKingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatismutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим , суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах, права позивачки, як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" , суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником квартири та колишнім власником та колишнім членом сім`ї власника, яка є одночасно і його користувачем цього житлового приміщення разом із сином з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з колишнім власником квартири. Між тим, [PERSON] на праві приватної власності належать ще дві квартири : [ADDRESS] , та [ADDRESS] , де він і мешкає з членами своєї сім`ї: сином [PERSON] ,[INFO], та матір`ю [PERSON] , [INFO], що підтверджується актом обстеження умов, який міститься у матеріалах справи та не оспорюється сторонами. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому, необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року, у справі щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України , члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд має приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України, у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. З серпня 2017 року сторони припинили шлюбні відносини та між ними склались неприязні відносини. Відповідач є титульним власником двох квартир, та з сином [INFO] проживає сім`єю за адресою [ADDRESS] . Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем реєстрації матеріали справи не містять. Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати спільний з відповідачем син, та захистом права відповідача, як колишнього члена її сім`ї на користування квартирою. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Суд враховує вимоги [PERSON] про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, [PERSON] має постійне місце проживання за адресою: квартира [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності, а також має на праві власності нерухомість за адресою: [ADDRESS] , спірна квартира має дві житлові кімнати, окрім спірної квартири [PERSON] та малолітній син, іншого житла не мають, змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для малолітнього сина, який проживає разом з нею. Разом із тим, встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки, з якою після розірвання шлюбу залишився проживати син, тому відповідач, як колишній член її сім`ї, втратив право на користування квартирою, оскільки він вже не є членом її сім`ї, не є власником квартири, та не є таким, що потребує права користування нею при наявності іншого нерухомого майна. Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який забезпечений іншими житловими приміщеннями, що ним не спростовано. Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачають підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку, квартири, може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За такого, позовні вимоги щодо припинення права користування [PERSON] квартирою101 по [ADDRESS] є такими, що підлягають задоволенню. При вирішенні вимог [PERSON] про зняття [PERSON] з реєстрації за даною адресою, суд виходить з наступного. Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Реєстрацією, згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, а зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. В свою чергу, питання зняття з реєстрації врегульовано ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою визначені підстави для зняття особи з реєстрації. Зокрема, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: -заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; -судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; -свідоцтва про смерть; -паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; -інших документів, які свідчать про припинення: -підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; -підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; -підстав на право користування житловим приміщенням. Виходячи з аналізу зазначеної норми закону, перелік підстав для зняття особи з реєстрації є вичерпним. Разом з тим, судом взято до уваги, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 у справі № 705/3876/18 зазначив наступне. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Верховний Суд підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Позивач визначив відповідачем у спорі [PERSON] . Однак, відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Тобто, за змістом ст.ст. 3, 7 Закону, зняття особи з реєстрації належить до виключних повноважень органу реєстрації. Отже, у справі про зняття особи з реєстрації належним відповідачем є орган реєстрації, рішенням, діями чи бездіяльністю якого порушуються, не визнаються або оспорюються права та інтереси позивача. Разом з тим, позов пред`явлено виключно до фізичної особи, проте сама така особа дій, щодо зняття з реєстрації в установленому законом порядку не вчинила. На підставі наведених правових норм та правових позицій Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , про зняття з реєстрації, треті особи - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новатор», Центральний ВП ГУНП в Миколаївській області, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Крім того, з аналізу наведених норм права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. V. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, та проведення експертизи, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпечення доказів, та пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою сплачено судовий збір в сумі по 768,40 грн. за двома квитанціями. За такого, судовий збір підлягає стягненню з відповідача у сумі 768,40 грн., оскільки позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial