Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

12.04.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір оренди землі № б/н від 15.03.2016 року, укладений між [PERSON] та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Правда», зареєстрований Окнянською районною державною адміністрацією Одеської області, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 29965493 від 09.06.2016 року та скасувати його державну реєстрацію. Позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що її покійному батьку - [PERSON] належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,02 га на підставі державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 06.10.2004 року, виданого на підставі розпорядження Красноокнянської районної державної адміністрації Одеської області від 01.07.2004 року за № 182/А-2004. 27 лютого 2013 року між [PERSON] та ПСП «Злагода» Красноокнянського району Одеської області був укладений договір б/н оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 10 років, строк якого закінчився 31.12.2013 року. Інших договорів оренди [PERSON] за життя не укладав. [INFO] батько позивача помер. Після його смерті позивач успадкувала спірну земельну ділянку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.06.2012 року. Після оформлення спадкового майна на своє ім"я, позивач вирішила передати вищевказану земельну ділянку в оренду і почала підшукувати орендаря, однак, їй стало відомо, що існує договір оренди земельної ділянки, який нібито укладений між нею (позивачем) та СВК «Правда» строком на 15 років. Разом з тим, даний договір вона не укладала та не підписувала. У зв'язку з даними обставинами та посилаючись на ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК, Закон України «Про оренду землі», позивач просила захистити її права. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з наведених підстав, при цьому пояснила, що раніше працювала на підприємстві відповідача, а тому її анкетні дані та інші відомості, які зазначену у спірному договору були відомі посадовим особам СВК «Правда». Разом з тим, вона ніякого договору оренди не підписувала, не уповноважувала інших осіб на його підписання, орендну плату не отримувала. Представник позивача - адвокат Бондар А.Б. у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з наведених підстав. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим, оскільки спірний договір укладений відповідно до чинного законодавства та зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому вважав, що у позові необхідно відмовити, додатково надавши письмові заперечення (а.с.50-52). Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,02 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка розташована на території Довжанської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON], яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 06.10.2004 року, виданого на підставі розпорядження Красноокнянської районної державної адміністрації Одеської області від 01.07.2004 року за № 182/А-2004 (а.с.38, 36-37). 15.03.2017 року між [PERSON] та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Правда» був укладений договір оренди спірної земельної ділянки, зареєстрований Окнянською районною державною адміністрацією Одеської області, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 29965493 від 09.06.2016 року, який позивач оспорює з посиланням на те, що договір нею не підписувався. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За умовами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення має відповідати його внутрішній волі та підтверджується підписом Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 18 жовтня 2017 року, підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди б/н від 15.03.2016 року, виконаний не [PERSON], а іншою особою з частковим наслідуванням її справжнього підпису. Підпис в графі «Підпис про одержання» в відомості про виплату грошей № 2 за 2016 рік СВК «Правда» виконаний не [PERSON], а іншою особою з частковим наслідуванням її справжнього підпису. У ході судового розгляду представник відповідача повідомив, що дійсно на підприємстві була проведена перевірка і встановлено, що спірний договір підписаний бухгалтером СВК «Правда» Коваль Л.Т., але за дорученням позивача. Разом з тим, доказів, що дійсно дана особа мала повноваження на вчинення даних дій стороною відповідача не надано, при цьому позивач даний факт заперечує. Отже, підписання договору особою, яка не має на це повноважень та відсутність волевиявлення власника, є підставою для визнання договору недійсним, що передбачено ст. ст. 203, 215 ЦК України. Твердження представника відповідача, що оскільки акт приймання передачі спірної земельної ділянки підписаний позивачем, так як цей факт нею не спростований, оскільки предметом експертного дослідження на справжність підпису даний акт не був, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним, суд не бере до уваги, оскільки даний акт є лише додатком до договору оренди земельної ділянки, не може існувати самостійно і бути підставою для виникнення речового права. Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Оскільки підчас розгляду справи судом безспірно встановлено, що спірний договір укладений від імені позивача, підписаний не нею, а іншою особою, позов у частині визнання недійсним договору оренди землі є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Що стосується скасування державної реєстрації вищевказаного спірного договору, суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції, яка чинна на час розгляду справи, У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Аналіз зазначеного положення закону дозволяє зробити висновок, що в судовому порядку може бути скасоване: рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права, документ, на підставі якого проведено державну реєстрацію права, записи про проведену державну реєстрацію права. Оскарження рішення державного реєстратора або записів про проведену державну реєстрацію передбачає участь державного реєстратора у справі в якості відповідача. Суд враховує, що позивачем не заявлялись питання про скасування рішення державного реєстратора або про скасування записів про проведену державну реєстрацію права. При розгляді даної справи судом, на вимогу позивача, перевірялась правомірність укладення оскаржуваного договору оренди, на підставі якого була проведена реєстрація речового права, правомірність дій державного реєстратора не перевірялась, державний реєстратор не приймав участі у справі. Рішення суду про визнання договору оренди землі від 15.03.2016 року, укладеного між сторонами, недійсним, є підставою для звернення позивача до відповідного органу про скасування речового права, зареєстрованого на підставі договору оренди, що, відповідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації права. Тому вимоги позивача про скасування реєстрації речового права оренди є передчасними та задоволенню не підлягають. Задовольняючи позовні вимоги позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 2890 грн. 24 коп., які складаються з судового збору у розмірі 640 грн. та витрат, пов'язаних з проведенням експертизи у розмірі 2250 грн. 24 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial