Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

16 березня 2021 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до Нудиженського ліцею Головненської селищної ради Ковельського району Волинської області, директора цього ліцею Пичохи О.Г., у якому просив скасувати наказ директора від 18 лютого 2021 року № 17 та визнати дії директора такими, що здійснені за межами повноважень. Заявлені вимоги обґрунтував тим, що працює вчителем Нудиженського ліцею Головненської селищної ради Ковельського району Волинської області (далі Нудиженський ліцей», назва якого до 26 листопада 2020 року неодноразово змінювалась, та є головою Незалежної профспілки працівників освіти, яка до 28 грудня 2020 року іменувалася Незалежною профспілкою працівників освіти Нудиженського НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад». 15 лютого 2021 року спільно з іншими членами профспілки звернувся до директора Нудиженського ліцею [PERSON] з пропозицією розпочати з 17 лютого 2021 року переговори з розробки та підписання колективного договору. 24 лютого 2021 року директор ліцею повідомив про видання наказу № 17 від 18 лютого 2021 року «Про створення спільного представницького органу для ведення переговорів та укладення колективного договору», яким у зв`язку зі зверненням профспілки та представників трудового колективу до складу представницького органу включено по три особи від профспілки, роботодавця та працівників, які не є членами профспілки. Ознайомившись із протоколом № 1 від 18 лютого 2021 року засідання працівників [PERSON] ліцею, які не є членами профспілки, з`ясував, що директор ліцею ініціював висунення до комісії з роботи над колективним договором ще трьох працівників закладу. За викладених обставин вважає, що директор ліцею порушив порядок утворення робочої комісії з представників сторін, зазначених у ст.12 КЗпП України, ст.3, 4 Закону України «Про колективні договори та угоди», ст.4 Закону України «Про соціальний діалог», та перевищив надані йому законодавством України повноваження, втрутившись у роботу комісії з укладення та підписання колективного договору, оскільки при відсутності іншої профспілки, за межами своїх повноважень, наказом утворив спільний представницький орган, до якого від роботодавця включив шість осіб, від працівників трьох, та не врахував, що згідно із ст.ст.19, 20 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» він як член профспілки направлений для роботи над укладенням колективного договору набув права представляти інтереси усіх працівників незалежно від їх членства у профспілках. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 18 березня 2021 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 09 квітня 2021 року директор [PERSON] ліцею [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому, заперечуючи заявлені позовні вимоги, вказав, що Незалежна профспілкова організація працівників освіти села Нудиже не є первинною профспілковою організацією, тому не може бути стороною соціального діалогу на локальному рівні. Оскільки станом на 18 лютого 2021 року в ліцеї не було первинної профспілкової організації, до складу спільної робочої комісії для ведення переговорів і розробки колективного договору від працівників, які не є членами НППО с.Нудиже, було делеговано трьох членів. Проте цей орган ніякого рішення не зміг прийняти. 12 березня 2021 року в Нудиженському ліцеї створено первинну профспілкову організацію працівників освіти і науки України, до якої станом на 06 квітня 2021 року входило більшість членів колективу (25 чоловік). Позивач на відзив директора [PERSON] ліцею подав письмові пояснення, у яких вказав, що Незалежна профспілка працівників освіти села Нудиже є легітимною профспілковою організацією та в розумінні ст.11 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» є діючою в ліцеї первинною організацією. Вважає, що директор ліцею, вказавши на відсутність в ліцеї первинної профспілкової організації, ввів колектив в оману та саме з цих підстав запропонував ввести до робочої комісії працівників, які не є членами профспілки. 16 квітня 2021 року директор [PERSON] ліцею подав додаткові матеріали на відзив на позовну заяву, у яких з огляду на створення в ліцеї первинної профспілкової організації вказав, що зборами трудового колективу 23 березня 2021 року вирішено делегувати профспілковим організаціям уповноважених представників для створення спільної комісії для ведення переговорів і розробки проекту колективного договору: два представники від первинної профспілкової організації працівників освіти і науки України; один представник від Незалежної профспілки працівників освіти села Нудиже. У зв`язку із цим оспорюваний наказ від 18 лютого 2021 року № 17 відмінено наказом від 15 квітня 2021 року № 23, а наказом від 16 квітня 2021 року № 24 створено робочу комісію по веденню переговорів і укладенню колективного договору. На такі додаткові матеріали сторони відповідача позивач 21 квітня 2021 року в канцелярію суду подав письмові пояснення, у яких, враховуючи скасування оспорюваного наказу самим директором ліцею, зменшив заявлені позовні вимоги і просив визнати дії директора [PERSON] ліцею [PERSON] такими, що здійснені за межами повноважень, та зобов`язати директора ліцею відшкодувати сплачений по справі судовий збір в сумі 1816,00 гривень і витрати на проїзд на власному транспорті в сумі 200,00 гривень. Від сторони відповідача заперечення на подані позивачем письмові пояснення не надходили. Отже, з урахуванням зменшених позовних вимог, [PERSON] остаточно просив визнати дії директора [PERSON] ліцею Пичохи О.Г. щодо створення наказом № 17 від 18 лютого 2021 року спільного представницького органу для ведення переговорів і укладення колективного договору такими, що здійснені ним за межами повноважень. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. 15 лютого 2021 року голова профспілкового комітету Незалежної профспілки працівників освіти села Нудиже Рябчун В.І. на підставі постанови профкому від 15 лютого 2021 року у письмовій формі повідомив директора Нудиженського ліцею [PERSON] про початок переговорів з укладення нового колективного договору у зв`язку із закінченням терміну дії попередньо укладеного договору. Профспілковим комітетом прийнято рішення про: укладення нового колективного договору на 2021-2026 роки; створення спільної робочої комісії з рівної кількості уповноважених представників по три особи від кожної із сторін для ведення переговорів і розробки проекту колективного договору; делегування до складу робочої комісії повноважних представників від профспілкової сторони в складі трьох осіб. Вирішено розпочати переговори з 17 лютого 2021 року і провести їх у термін до 28 лютого 2021 року. Незалежна профспілка працівників освіти села Нудиже зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 02 березня 2021 року, до цього з 25 липня 2018 року функціонувала як Незалежна профспілка працівників освіти Нудиженського НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів дошкільний навчальний заклад», що підтверджується відповідною випискою. Перейменування відбулося на підставі рішення загальних зборів членів профспілкової організації згідно протоколу від 28 грудня 2020 року № 10. 18 лютого 2021 року відбулося засідання працівників [PERSON] ліцею, які не є членами профспілки (всього таких працівників 30), на якому прийнято рішення про делегування до складу спільної робочої комісії для ведення колективних переговорів з розробки проекту колективного договору трьох представників, які не є членами профкому (протокол № 1). Наказом директора Нудиженського ліцею Пичохи О.Г. від 18 лютого 2021 року № 17 «Про створення спільного представницького органу для ведення переговорів і укладення колективного договору» відповідно до ст.4 Закону України «Про колективні договори і угоди», постанови НППО с.Нудиже від 15 лютого 2021 року, протоколу № 1 засідання працівників [PERSON] ліцею, які не є членами профспілки, створено спільний представницький орган для ведення переговорів і укладення колективного договору у складі по три чоловіки від адміністрації ліцею, від профспілкової сторони та від працівників, які не є членами профспілки. 11 березня 2021 року президія обласного комітету Профспілки працівників освіти і науки своєю постановою підтвердила належність первинної профспілкової організації працівників освіти і науки Головненської сільської ради та взяття її на облік до Волинської обласної організації Профспілки працівників освіти і науки. 12 березня 2021 року на зборах працівників Нудиженського ліцею створено первинну Профспілкову організацію ліцею як організаційну ланку Профспілки працівників освіти і науки України, яка заявила про свою участь в роботі робочої комісії з проведення колективних переговорів та укладення колективного договору на 2021-2026 роки. Оскільки утворений наказом директора ліцею від 18 лютого 2021 року № 17 спільний представницький орган для ведення переговорів і укладення колективного договору жодного рішення не приймав, а в ліцеї уже діяло дві профспілкові організації, на зборах трудового колективу Нудиженського ліцею 23 березня 2021 року (протокол № 1) прийнято рішення про делегування профспілковими організаціями уповноважених представників для створення спільної комісії для ведення переговорів і розробки проекту колективного договору: два представники від первинної профспілкової організації працівників освіти і науки України; один представник від Незалежної профспілки працівників освіти с.Нудиже. За викладених обставин директор Нудиженського ліцею від 15 квітня 2021 року № 23 видав наказ про скасування наказу № 17 від 18 лютого 2021 року «Про створення спільного представницького органу для ведення переговорів і укладення колективного договору» та створення нової робочої комісії для ведення переговорів і укладення колективного договору. Наказом директора ліцею від 16 квітня 2021 року сформовано нову робочу комісію для ведення переговорів і укладення колективного договору у складі 6 осіб (з рівним представництвом від сторін). Позивач, зменшуючи заявлені позовні вимоги, вказав, що суть позову полягає у перевищенні директором [PERSON] ліцею [PERSON] своїх повноважень, що виразилось у створенні наказом № 17 від 18 лютого 2021 року спільного представницького органу для ведення переговорів і укладення колективного договору з порушенням законодавства про рівне представництво сторін від власника і трудового колективу. Надаючи оцінку фактичним обставинам справи з урахуванням предмета позову, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З огляду на зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення цього права (інтересу) з боку відповідача. При вирішенні спору у справі суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду. У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Верховний Суд України в Аналізі практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України вказав наступне. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Законодавець у частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст.12 ЦК України). До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Абзацом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту порушеного права. Зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України). До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у статті 16 ЦК України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)). З урахуванням наведеного вище, суд зазначає, що ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Проте у даній справі позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про визнання дій директора Нудиженського ліцею [PERSON] такими, що здійснені за межами повноважень, зможе забезпечити реальний та ефективний захист його як члена профспілкової організації порушеного права. Крім цього, необхідно зазначити, що під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Проаналізувавши зміст позовних вимог позивача та обставини, якими вони обґрунтовані, суд дійшов висновку, що вони фактично є вимогами про встановлення факту та не направлені на захист права (законного інтересу) позивача, а відтак не може бути самостійним предметом розгляду в суді. Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання дій директора Нудиженського ліцею такими, що здійснені за межами повноважень, є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення таких позовних вимог. Крім цього, позивач жодним чином не довів в установленому законом порядку того, в чому саме полягає порушення його прав в розрізі обраного ним способу захисту. Наведене позивачем обґрунтування його порушеного права як члена профспілкової організації фактично стосується первинно заявленого предмета позову - наказу директора від 18 лютого 2021 року № 17, який позивач просив скасувати. Виходячи із викладених у позові доводів, ефективним способом захисту прав позивача було б скасування вказаного наказу в разі встановлення судом його незаконності. Проте цей наказ під час розгляду справи в суді був скасований наказом самого директором ліцею від 15 квітня 2021 року № 23, у зв`язку із чим позивач, розпоряджаючись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд у відповідності до ч.3 ст.13 ЦПК України, зменшив заявлені позовні вимоги, залишивши позовну вимогу про визнання дій директора ліцею такими, що здійснені за межами повноважень. За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу наведеної норми суд при розгляді справи, не виходячи за межі заявлених вимог, не дає юридичної оцінки законності наказу директора від 18 лютого 2021 року № 17, а стосовно вимоги про визнання дій директора ліцею такими, що здійснені за межами повноважень, дійшов висновку, що дана вимога не може бути ефективним способом захисту в розумінні ст.16 ЦПК України, оскільки не направлена на захист права (законного інтересу) позивача, а також за встановлених фактичних у справі не може бути самостійним предметом розгляду в суді. Таким чином, з наведених підстав і мотивів у задоволенні позову належить відмовити. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру в загальній сумі 1816,00 гривень. Згідно із п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. З огляду на зменшення позовних вимог позивач вправі звернутися до суду з клопотанням про повернення сплаченого судового збору в сумі 908,00 гривень за вимогою про скасування наказу директора Нудиженського ліцею від 18 лютого 2021 року № 17. У зв`язку з відмовою у задоволені решти позовних вимог, інша частина судового збору та заявлені позивачем витрати на проїзд на власному транспорті в сумі 200,00 гривень, які крім цього нічим не підтверджені, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed