Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю „Краматорськтеплоенерго" (надалі ТОВ „Краматорськтеплоенерго") 04.12.2019р звернувся до суду з дійсним позовом, вказуючи, що підприємство з 01.01.2007р по дійсний час, згідно до встановлених тарифів здійснює поставку теплової енергії і гарячого водопостачання фізичним особам - споживачам послуг, в тому числі й [PERSON] , відповідачці у справі, яка проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка в період з 01.07.2014р по 01.11.2019р ухиляються від оплати за поставлену теплову енергію на опалення, в результаті чого за нею утворилась заборгованість в загальному розмірі 27086,63грн. Просить стягнути з відповідачки на користь ТОВ „Краматорськтеплоенерго" вищевказану суму заборгованості за поставлену теплову енергію на опалення, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Ухвалою судді від 24.12.2019 за вказаною позовною заявою відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням суду від 24.04.2020 позовні вимоги ТОВ «Краматорськтеплоенерго» задоволені у повному обсязі. Ухвалою суду від 25.11.2020, за заявою відповідачки [PERSON] , заочне рішення суду від 24.04.2020 скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача ТОВ „Краматорськтеплоенерго" Федун П.С. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] , яка про дату, час і місце слухання справи повідомлена належним чином у відповідності зі ст.130 ЦПК України, в судове засідання не з`явилася без повідомлення причини неявки, відзив на позовну заяву не надала. Суд, згідно до ст.280 ЦПК України, з урахуванням міркування представника позивача, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлений позов ТОВ „Краматорськтеплоенерго" частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що ТОВ „Краматорськтеплоенерго" є юридичною особою, діє на підставі Статуту. Основним видом діяльності підприємства є діяльність з виробництва, постачання та транспортування теплової енергії споживачам. Позивач ТОВ „Краматорськтеплоенерго" є постачальником послуг з централізованого опалення [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий у ТОВ „Краматорськтеплоенерго" на ім`я відповідачки. В період з липня 2014 року по листопад 2019 року включно позивачем надавались послуги з централізованого опалення, що не заперечувалося відповідачкою. Також судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не в повному обсязі сплачувала вартість послуг з централізованого опалення в період з липня 2014 року по листопад 2019 року включно, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 27 086,63 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р №630 Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч.1 ст.6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Відповідно до ст.7 Закону споживач з одного боку має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а з іншого - зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Відповідачка отримує послуги з централізованого опалення і, хоча договір між нею та позивачем не укладено, між сторонами встановились фактичні договірні відносини. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18). Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р №630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Розмір заборгованості підтверджений письмовим доказом у вигляді розрахунку, яка за період з 01.07.2014р по 01.11.2019р складає 27 086,63 грн. Однак, під час звернення відповідачки [PERSON] до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 24.04.2020р, остання ставила питання про застосування строку позовної давності. Згідно ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки характер правовідносин, що склалися між сторонами, передбачає внесення оплати за фактичного надані послуги з теплопостачання шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, то строк позовної давності повинен обраховуватися щодо кожного платежу окремо. Таким чином, оскільки позов було подано до суду лише 04.12.2019 року, то стягненню підлягає заборгованість лише за період з 01 грудня 2016 року по 01 листопада 2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за поставлену теплову енергію на опалення за період з 01 грудня 2016 року по 01 листопада 2019 року в сумі 24 905,55 грн = (33 402,96 грн (нарахована плата за послуги з опалення в межах строку позовної давності) - 8 497,41 грн (кошти сплачені відповідачкою за послуги з опланення за період з 01 грудня 2016 року по 01 листопада 2019 року)). В інішій частині позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що відповідачка [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи та, відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 766,36 грн, який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог, слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial