Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», по якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2023 від 31.05.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON]. Стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 18000,00 грн., які були сплачені відповідно до вищевказаного договору. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31.05.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 2023, у відповідності до якого лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоотримувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоотримувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно чинного законодавства. Предмет фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб ZAZ Sens Standart +. На виконання умов зазначеного договору, позивач як лізингоотримувач 31.05.2017 року перерахував на рахунок відповідача по справі кошти в розмірі 18000,00 грн., в якості оплати за товари і послуги. Проте, відповідач порушив права [PERSON] як споживача, оскільки під час укладення оспорюваного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, надавши додаток № 1 до договору, в якому міститься інформація щодо автомобіля, який позивач хотів придбати, марка якого зовсім не відповідає тій, яку вказано в самому договорі. При цьому позивачу було обіцяно, що автомобіль привезуть 02.06.2017 року. Вказаного числа [PERSON] зателефонував менеджеру Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», який повідомив, що 03.06.2017 року автомобіль привезуть в м. Кропивницький, тоді й відбудеться оформлення автомобіля в МРЕО. Проте, станом на 03.06.2017 року позивачу ніхто не зателефонував. Позивач прийшов до офісу Товариства, який розташований по вул. Преображенська, 35 в м. Кропивницький з питаннями про стан виконання договору, проте йому повідомлено, що він взагалі не є клієнтом відповідача, кошти повертати також відмовилися. У звязку з чим, [PERSON] звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Позивач вважає, що під час укладення оспорюваного договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Також договір нотаріально не посвідчений, а тому останній вважає даний правочин недійсним. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просить їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заяв та перечень не подавав. При цьому, ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.10.2017 року у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про передачу справи за підсудністю відмовлено (а.с. 41-42). За вказаного, суд вирішує справу слухати за даної явки і наявних матеріалів у справі, визнавши за можливе постановити заочне рішення суду відповідно до ст. 224 ЦПК України, про що позивач не заперечив. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та ч.6 ст.203 цього Кодексу Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз'яснено у п.4 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, судам, відповідно до статті 215 ЦК (435-15), необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). З детального аналізу умов спірного правочину, суд приходить до висновку, що укладений 31.05.2017 року між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна» договір № 2023 за своєю правовою природою є саме договором фінансового лізингу (а.с. 7-14). Зі змісту наведених норм, вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Відповідно до абзацу 1 пункту 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. За змістом, пункту 7 даної постанови умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані в повному обсязі. Окрім того, згідно пункту 12 постанови, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Статтею 12 спірного Договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, а тому вона є відверто несправедливою. Так, зазначена стаття 12 містить 14 пунктів, якими стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В той же час, жодного пункту який би стосувався відповідальності лізингодавця вказана стаття не містить. Також, згідно положень спірного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 6725,00 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 177 550,00 грн. з ПДВ (пункт 8.2 договору). Окрім того, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3 договору). Всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 та додатку № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5 договору). З наведеного вбачається, що указаними пунктами договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Окрім того, згідно п. 5.4 договору, лізингоодержувач погоджується взяти на себе та нести всю відповідальність в межах, встановлених цим договором та чинним законодавством України стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що виникли прямо або опосередковано внаслідок володіння. експлуатації, транспортування предмета лізингу лізингоодержувачем, або стану предмета лізингу протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший. Відповідно до п. 5.10 договору з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач визнає і бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням або втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу або будь-якої його частини, незалежно від причин таких подій (за винятком нормального зносу і амортизації предмета лізингу в процесі його експлуатації), відповідно до умов цього Договору. В той же час, на підставі п. 7.3 договору, страхування предмета лізингу фактично здійснюється за рахунок споживача, який компенсує лізингодавцю витрати на укладення договору страхування, проте таке страхування відбувається на користь лізингодавця. Дана умова спірного договору також є несправедливою. Згідно п. 1.5 оспорюваного договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізингу. Зміст зазначеного пункту суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання, підписати Додаток № 3 до даного договору з визначенням лізингових періодичних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу, що буде діяти на момент купівлі та передачі транспортного засобу лізингоодержувачу. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком № 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. Таким чином, суд, дослідивши умови оспорюваного договору фінансового лізингу погоджується з доводами позивача та приходить до висновку, що його умови є несправедливими відносно споживача, оскільки, всупереч принципу добросовісності, наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 31.05.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України та одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. У відповідності до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину та, оскільки матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач на розрахунковий рахунок Товариства сплатив кошти в розмірі 18 000,00 грн., то дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON]. Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір фінансового лізингу № 2023 від 31.05.2017 року укладений в письмовій формі, проте не посвідчений нотаріально. Таким чином, з урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому підлягають замовленню у повному обсязі. Питання судових витрат вирішується у відповідності до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: approved