Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

[PERSON], в інтересах якої діє адвокат Іваськевич Ю.С., звернулася в суд із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. У позовній заяві зазначено, що позивачка разом з чоловіком [PERSON], сином [PERSON] та дочкою [PERSON] проживають в [ADDRESS]. Разом з ними в одному домоволодінні проживали свекруха позивачки [PERSON], яка померла [INFO] та зять [PERSON], який проживав в період з 1997 по 2007 роки. Домоволодіння належало до суспільної групи "колгоспні двори". На час припинення колгоспного двору по [ADDRESS] членами колгоспного двору були: позивачка [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO]. Згідно рішення виконавчого комітету Конюшківської сільської ради від 09 вересня 1999 року № 36 видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння від 08 жовтня 1999 року, яке зареєстроване в реєстровій книзі ОБТІ № 1 за № 179. Згідно вищезазначеного свідоцтва співвласниками домоволодіння в рівних частках зазначені [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином у свідоцтві про право власності безпідставно зазначено [PERSON], яка на момент видачі свідоцтва померла, а також [PERSON], який не був членом колгоспного двору зазначеного домоволодіння, оскільки не проживав за зазначеною адресою станом на 1991 рік. На підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності на домоволодіння, [PERSON] в Рогатинській районній державній нотаріальній конторі отримав свідоцтво на спадщину на 1/6 частину домоволодіння після смерті своєї матері [PERSON] Просила позовні вимоги задовольнити. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08 жовтня 1999 року, яке зареєстроване в реєстровій книзі ОБТІ №1 за №179 на домоволодіння по [ADDRESS]. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 грудня 1999 року, видане державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори Андрейків Т.В. У судове засідання позивач, представник позивача не з'явилися, надали до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, вказали, що позовні вимоги підтримують. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги визнають повністю, відзиву на позовну заяву не направляли. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно довідок виконавчого комітету Конюшківської сільської ради від 18.07.2018 р. № 541,542, домоволодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи «колгоспний двір». Станом на 15.04.1991 року в зазначеному домоволодінні проживали: [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON] 1947 року народження, [PERSON] 1951 року народження, [PERSON] 1971 року народження та [PERSON] 1974 року народження. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 02.06.1998 р. Конюшківською сільською радою. Згідно свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 8 жовтня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Конюшківської сільської ради від 09 вересня 1999 р. за № 36 домоволодіння по [ADDRESS] на праві приватної власності належить: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рогатинського районного управління юстиції Івано-Франківської області вбачається, що після реєстрації розірвання шлюбу 19 вересня 2005 року, [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 грудня 1999 року державним нотаріусом Рогатинської районної державної нотаріальної контори Андрейків Т.В., спадкоємцем майна померлої [PERSON] є її син [PERSON] Спадкове майно складається із 1/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд що знаходиться в [ADDRESS]. Ця частина житлового будинку належала спадкодавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на будинковолодіння, виданого виконавчим комітетом Конюшківської сільської ради 08 жовтня 1999 року, зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 1 за № 179. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір були припинені. Майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991 року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (голова двору), [PERSON] (її син), [PERSON] (невістка), та онуки [PERSON] і [PERSON] Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/5 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - четвертою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 2, 4 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Згідно ч. 5 п. 5 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч.4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на будинковолодіння видане 08 жовтня 1999 року виконавчим комітетом Конюшківської сільської ради на підставі рішення виконавчого комітету Конюшківської сільської ради від 09.09.1999 р. на частку в домоволодінні за [PERSON], тобто після її смерті. Оскільки дієздатність [PERSON] припинилася у день її смерті [INFO], то набуття на її ім'я у власність майна, а також реєстрація права власності на її ім'я майна суперечить актам цивільного законодавства, тому позов в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності підлягає задоволенню. В зв'язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину видавалося на ім'я спадкоємця на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке визнано судом недійсним, тому Свідоцтво про право на спадщину за законом підлягає визнанню недійсним, а реєстрація права власності підлягає скасуванню.

Outcome: approved