Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача ТОВ „Лізингова компанія „Еталон", в якому просить визнати недійсним договір № 005007 фінансового лізингу від 16 лютого 2017 року укладеного між сторонами та стягнути сплачену ним суму в розмірі 18480,00 грн., а також судові витрати. В обгрунтування позову вказує, що 16 лютого 2017 року між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" укладений договір № 005007 фінансового лізингу, предметом якого є міні-трактор Булат-354.4К, плуг двокорпусний 2-25 з передплужниками. Оскільки договір є досить великим і на місці перечитати та зрозуміти досконало його суть було не підсилу, тому за додатковими роз"ясненнями він звернувся до представника компанії [PERSON], яка пояснила, що не слід хвилюватися з приводу зазначеного об"єму договору та наявності великої кількості складних термінів. Також запевняла, що перший лізинговий платіж складає 10% від вартості предмета лізингу і після його сплати на протязі 10 днів отримає трактор у його користування. У той же день на виконання зобов"язань за договором позивач здійснив платіж у розмірі 18480 грн., однак на протязі 10 днів трактор йому не було поставлено. Звернувшись в телефонному режимі на Київький офіс компанії позивачу було повідомлено, що сплачена ним сума є комісією за організацію, а для отримання трактора необхідно сплатити ще 92400 грн. Договір вважає таким, що невідповідає вимогам законодавства, так як вчинені дії спрямовані на введення позивача в оману шляхом надання нечіткої та неправдивої інформації, а тому позивач направив відповідачу лист-вимогу про повернення сплачених ним коштів, проте останній відмовився в добровільному порядку повертати кошти, в зв"язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Також [PERSON] посилається на нікчемність спірного договору, як в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги позивача, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, однак надіслав до суду письмові заперечення на позовну заяву та просив справу розглядати без участі їх представника. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що 16 лютого 2017 року між ТОВ „Лізингова Компанія «Еталон» в особі представника [PERSON] та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 005007 (з додатками), предметом якого є міні-трактор Булат -354.4К, плуг двокорпусний 2-25 з передплужниками зазначений у п.3.1.Договору та у Специфікації, що є додатком № 3 до Договору, вартістю відповідно 179000 грн. та 5800 грн. (а.с. 9-17). На виконання умов даного Договору [PERSON] згідно квитанції № 32_5 від 16.02.2017 були внесені кошти в сумі 18480,00 грн. на рахунок ТОВ „Лізингова компанія «Еталон» (а.с. 18). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов»язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов»язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов"язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв"язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За умовами п. 5.4 договору фінансового лізингу у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п. 1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем із метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку № 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення предмета вартості на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Відповідно до п.п. 4.3.5 і 4.3.6 вказаного договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, із причин, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 цього договору. У п.12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. За умовами договору (п. 5.1 договору) предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів із моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця таких платежів: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім того, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ст.807 ЦКУкраїни) Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»-). В своїх запереченях представник відповідача щодо отримання ними ліцензії вказує про те, що оскільки ТОВ ЛК «Еталон" займається виключно господарською діяльність по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової установи, тому в даному випадку чинним законодавством не передбачено необхідності отримання відповідної ліцензії. Однак такі заперечення відповідача є неспроможними, оскільки ґрунтуються на особистому трактуванні норм права. У суді встановлено відсутність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року Таким чином, аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, оскільки договір фінансового лізингу від 16.02.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ Лізингова компанія "Еталон", нотаріально посвідчено не було, є обґрунтованими та підлягає задоволенню в повному обсязі. У частинах 2, 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобов»язана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Отже відповідач має повернути позивачеві отримані за недійсним договором лізингу № 005007 від 16.02.2017 кошти у сумі 1848 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Що стосується заявлених вимог про стягнення судових витрат, суд приходить до наступних висновків: Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До витрат повязаних з розглядом справи належать: витрати на правову допомогу. Згідно ч.1ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З розрахункової квитанції 0.0.760658956.1 від 10.05.2017 року вбачається, що [PERSON] згідно умов укладено з адвокатом [PERSON] договору про надання правової допомоги сплачено 2000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000,00 грн., суд враховує, чи була надана позивачу правова допомога в необхідному для такої оплати обсязі (час знаходження в судових засіданнях, час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та час ознайомлення з матеріалами справи в суді), чи не перевищує ця плата граничні розміри компенсації таких витрат. Беручи до уваги вищевикладене, суд прийшов до висновку, що слід стягнути з ТОВ Лізингова компанія «Еталон» в користь [PERSON] понесені витрати по справі, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Outcome: approved