Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

04.07.2018р. [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту загибелі її сина - [PERSON] [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 05.08.2014р. поблизу села Орлово-Михайлівка Шахтарського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, визначивши заінтересованими особами Міністерство соціальної політики України і Російську Федерацію (а.с. № 2 - 20). В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона народилася [INFO] в Дніпропетровській області в місті Дніпропетровську (нині - м. Дніпро). Зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . 26.08.1989р. одружилась із [PERSON] , 1968р.н., від шлюбу з яким народила троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Її син - [PERSON] 13.03.2013р. на підставі контракту був зарахований до лав Збройних Сил України. 11.04.2013р. зарахований до складу військової частини [NUMBER] , де прийняв військову присягу. На підставі рішення керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 15.06.2014р. №33/244т, наказу Генерального штабу ЗСУ від 20.06.2014р. № 03 (зі змінами), наказу командира В/Ч [NUMBER] від 08.05.2014р. №96 від 18.08.2014р. №173, витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ від 24.12.2014р. №109, з 08.05.2014р. [PERSON] був залучений до складу сил, які беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. За даними акту спеціального розслідування 05.08.2014р. під час здійснення переміщення колоною техніки з м. Шахтарську Донецької області, солдат [PERSON] був розміщений в транспортному засобі 2С9 «Нона», бортовий номер [NUMBER] . Приблизно о 4.15 год. ранку, колона потрапила під обстріл з боку проросійських найманців, в ході якого по машині було здійснено постріл з танку. В результаті прямого попадання снаряду в корпус бойової машини здетонував боєкомплект, внаслідок чого бронемашина була знищена, а військовослужбовці, що рухались в ній, отримали смертельні поранення та загинули. Після завершення обстрілу тіло [PERSON] забрали та доставили в Харківське обласне бюро судово- медичної експертизи. На підтвердження обставин загибелі сина внаслідок саме російської агресії по відношенню до України, заявниця привела дані Державної прикордонної служби України ряд статей, опублікованих Інтернет-виданнями, звітів незалежних правозахисних організацій, а також вказана на ряд резолюцій міжнародних організації про заклики до Російської Федерації вивести свої війська з території України, дотримуватися вимог міжнародних конвенцій, угод тощо. Зазначила про визнання міжнародним співтовариством здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації. Посилається на те, що загальновідомою обставиною є те, що у кінці лютого - на початку березня 2014р. перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Підтвердженням того є постанова Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015р., якою Російську Федерацію визнано державою-агресором. Враховуючи те, що Російська Федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, фундаментальні міжнародні договори в галузі прав людини, то, відповідно до Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969р. не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання і не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні, який випливає із статті 2 Статуту ООН. Заявниця вважає, що саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. Звернення до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення юридичного факту травмування та загибелі її сина - [PERSON] , [INFO] при виконанні обов`язку військової служби 05.08.2014р. поблизу села Орлово-Михайлівка Шахтарського району на території Донецької області, яка сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено тим, що заявниця має на меті визначити статус свого сина, як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954р., і, як результат, у останнього виникнуть права та обов`язки, передбаченій цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права. На підставі вищенаведеного, посилаючись на норми ст.ст. 8, 21 - 68 Конституції України, положення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», постанову Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015р., ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961р., ст.ст. 2, 13 Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях від 12.08.1949р., просить встановити факт загибелі сина - [PERSON] при виконанні ним обов`язку військової служби 05.08.2014р. поблизу села Орлово-Михайлівка Шахтарського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заявниця [PERSON] та її представник - юрисконсульт Громадської організації Всеукраїнський громадський рух «Сила права» - Юрченко М.С. (діє на підставі довіреності від 13.08.2018р., яка засвідчена судом, - а.с. № 135) 13.09.2018р. надали суду заяви, в яких просили справу розглядати без їх участі, зазначивши, що вимоги заяви підтримують у повному обсязі (а.с. № 137, 139). Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 03.08.2018р. (а.с. № 131). Представник заінтересованої особи Посольства Російської Федерації також в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 03.08.2018р. (а.с. № 132). Оскільки заявниця та її представник надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін і без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 6 розділу IV ЦПК України. Суд, з`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява [PERSON] в порядку окремого провадження підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вивчивши позицію заявниці, повно, всебічно дослідивши та оцінивши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] народилася [INFO] у Дніпропетровській області в місті Дніпропетровську. Зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. № 21 27). 26.08.1989р. вона одружилась з [PERSON] , 1968р.н. Від цього шлюбу має троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. № 28 - 30). Син заявниці - [PERSON] 13.03.2013р. на підставі контракту був зарахований до лав Збройних Сил України. 11.04.2013р. зарахований до складу військової частини [NUMBER] , де 11.04.2013р. прийняв військову присягу, що підтверджується даними з військового квитка (а.с. № 31 - 37). Як видно з довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету, та територіальної цілісності України від 25.04.2017р. № 1055/5, виданої командиром військової частини польова пошта [NUMBER] , полковником [PERSON] , на підставі рішення керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 15.06.2014р. №33/244т, наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 20.06.2014р. № 03 (зі змінами), наказу командира В/Ч [NUMBER] від 08.05.2014р. №96 від 18.08.2014р. №173, витягу з наказу Першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ від 24.12.2014р. №109, з 08.05.2014р. і по 05.08.2014р. [PERSON] був залучений до складу сил, які беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. № 38). Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15.04.2014р. (зі змінами і доповненнями), тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до ст. 3 цього Закону, для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями. Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015р. було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014р. були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997р., для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. З цієї заяви слідує, що 27.02.2014р. збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії "Русское единство" Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014р. провела „псевдореферендум про входження Автономної Республіки Крим та міста Севастополя до складу Російської Федерації. Сумнівні результати "референдуму" не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації. Це підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014р. "Територіальна цілісність України". 17.03.2014р. Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014р. самозвані представники Автономної Республіки Крим та міста Севастополя підписали з Президентом Російської Федерації Владимиром Путіним "Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів". У такий протиправний спосіб відбулася незаконна і поспішна оборудка для того, щоб створити уявність правомірності збройного вторгнення Російської Федерації та незаконної анексії частини території України. 21.03.2014р. владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Незаконно анексувавши Крим Росія, продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014р. другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07.04.2014р.) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014р.). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015р., зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм. Протягом травня 2014р. самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11.05.2014р. на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії, прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ, прес-секретар Держдепартаменту Сполучених Штатів Америки заявили, що так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях є нелегітимними, а ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brvtanii-nazvav-prvkrvm-faktom- referendum-na-donbasi, http://ua.korrespondent.net/ukraine/poIitics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavvv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi, http://www.ukrinform.ua/rubric- politycs/1660771-е s ne viznae referendum na shodi ukraiini 1937380.html) (а.с. № 39 - 41). Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі. За даними Державної прикордонної служби України від 12.07.2016р., на контрольному посту «Мар`їнка» прикордонники Краматорського загону затримали громадянина Російської Федерації, який перебував в рядах незаконних збройних формувань, так званої «ДНР». Чоловік прямував в цивільному одязі з території, що тимчасово підконтрольна бойовикам. У ході перевірки правоохоронці виявили у чоловіка паспорти громадян Російської Федерації та Республіки Південна Осетія. (http://dpsu.gov.ua/ua/news/Na-Donechchini-bovovik-z-batalvonu-Vostok-zdavsya-ukrainskim-prikordonnikam/) (а.с. № 42). Відповідно до статті, що розміщена на Інтернет-сайті телеканалу «ICTV» від 13.02.2015р. «На Дебальцево бросили элитные войска РФ», колони важкої техніки і артустановок разом з регулярними військами РФ не припиняють заходити з Російської Федерації в райони Донбасу. Ворог кинув небачені сили з елітних частин ЗС РФ на Дебальцевський напрямок. Метою такого вторгнення, на думку радника голови МВС, є захоплення міста Дебальцево до 15.02.2015р. (http://fakty.ictv.ua/ru/index/read-news/id/1542477/) (а.с. № 43). Інтернет-видання «zaxid.net», з посиланням на повідомлення прес-центру СБУ, 29.10.2014р. опублікувало статтю «Контррозвідка затримала російського найманця, який приєднався до ДНР». Виходячи зі змісту повідомлення, Контррозвідка СБ України викрила та затримала проросійського найманця «ДНР» - [PERSON] 1991 р.н., громадянина Росії. Він незаконно в`їхав в Україну через пункт пропуску «Ізварине», що контролюється проросійськими найманцями і намагався дістатися м. Донецьк та приєднатися до проросійських бандформувань. Встановлено, що найманець прибув в Україну для участі у терористичній діяльності і встановив зв`язок з одним з ватажків «ДНР», який запропонував йому вступити до незаконного воєнізованого формування та пообіцяв надати зброю і грошову винагороду у розмірі 1000 російських рублів на добу, (https://zaxid.net/kontrrozvidka zatrimala rosiyskogo naymantsya yakiy priyednavsya do dnr n 1328140) (а.с. № 44). 29.07.2016р. незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України». Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі ( [INFO] ) (а.с. № 45 - 72). Крім цього, 22.12.2017р. дослідницька група Bellingcat опублікувала інтерактивну карту з координатами, звідки Російська Федерація і підконтрольні їй незаконні збройні формування обстрілювали схід України влітку 2014 року. Так, згідно зібраних доказів, за літо 2014 року артилерійські підрозділи збройних сил Російської Федерації щонайменше 149 разів обстріляли територію України. Також дослідники Bellingcat переконані, що описані та позначені на карті артилерійські напади не можна розцінювати як випадкові або провокаційні обстріли, оскільки такі напади можуть бути розглянуті лише як воєнні дії Російської Федерації проти України (https://zaxid.net/bellingcat opublikuvav kartu obstriliv ukr ayini z teritoriyi rosiyi nl 444858) (а.с. 73). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991р.у №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України прийнято постанову від 17.03.2015р. № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015р. зазначено, що з 20.02.2014р. проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27.01.2015р. №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15.01.2015р. Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015р. визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Отже, починаючи з 20.02.2014р. у зв`язку із анексією та тимчасовою окупацією Російською Федерацією невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, триваючою збройною агресією Російської Федерації проти України на територіях окремих районів Донецької та Луганської областей, Президентом України було видано Укази від 14.04.2014р. № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України". А Указом Президента України від 14.11.2014р. № 875/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014р. "Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях". Верховна Рада України прийняла ряд рішень, якими було визначено тимчасово окупованими території окремих районів, міст, селищ та сіл Донецької та Луганської областей, на яких тимчасово запроваджений особливий порядок місцевого самоврядування. Також Верховна Рада України офіційно звернулася до міжнародного співтовариства з заявами про визнання Російської Федерації державою-агресором та про прийняття рішення щодо відсічі збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків. Такими рішеннями парламенту є: Закон України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей"; Постанова Верховної Ради України "Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, Національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором" від 27.01.2015р. № 129-VIII; Постанова Верховної Ради України від 17.03.2015р. № 252-VIII "Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування"; Постанова Верховної Ради України від 17.03.2015р. № 254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями"; Постанова Верховної Ради України від 21.04.2015р. № 337-VIII "Про Заяву Верховної Ради України Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей. Як було встановлено, з 08.05.2014р. по 05.08.2014р. [PERSON] був залучений до складу сил, які беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с. № 38). Як видно з Акта спеціального розслідування 05.08.2014р., під час здійснення переміщення колоною техніки з м. Шахтарську Донецької області, солдат [PERSON] був розміщений у транспортному засобі 2С9 «Нона», бортовий номер [NUMBER] . Приблизно о 4.15 год. ранку, колона потрапила під обстріл з боку проросійських найманців, в ході якого по машині було здійснено постріл з танку. В результаті прямого попадання снаряду в корпус бойової машини здетонував боєкомплект, внаслідок чого бронемашина була знищена, а військовослужбовці, що рухались в ній, отримали смертельні поранення та загинули. Після завершення обстрілу тіло [PERSON] забрали та доставили в Харківське обласне бюро судово медичної експертизи (а.с. № 86 - 90). В той же час, як свідчать засоби масової інформації, зокрема Інтернет-портал «dt.ua», у статті «За минулу добу в зоні АТО загинули троє військових, 46 поранено» від 05.08.2014р., в результаті потужних обстрілів проросійськими найманцями позицій українських військовослужбовців загинуло троє українських військовослужбовців, ще 46 отримали поранення. На фронті спостерігалася велика кількість обстрілів, контратак та бойових зіткнень між проросійськими бойовиками та українськими військовослужбовцями. Крім цього, наступного дня той самий Інтернет-сайт в статті «За добу в зоні АТО загинули 18 військових, поранено 54 - РНБО» від 06.08.2014р. повідомляв про 18 загиблих та 54 поранених українських військовослужбовців в зоні проведення бойових дій та, зокрема, в районі населених пунктів Орлова-Іванівка, Кумачово, Шуми, Новоіванівка, Мар`ївка, Червоний Яр та в ряді інших населених пунктів ( [INFO] ) (а.с. № 91, 92). На Інтернет-сайті «memorybook.org.ua» містяться відомості про загиблого лейтенанта [PERSON] . Так, близько 4.15 год. 05.08.2014р. під час виходу з оточення в районі с. Петропавлівка, Шахтарський район, Донецька область, від прямого влучення снаряду у бойову машину військовослужбовець загинув разом з іншими військовослужбовцями, які знаходились у вищезазначеній бронемашині, ('http://memorvbook.org.ua/16/moroznyk.htm) (а.с. № 93). Дані статей, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках Інтернет- видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі населеного пункту Орлово-Іванівка Шахтарського району Донецької області, і саме цим військам протистояли військові Збройних Сил України, що відносились до складу 25-ї окремої повітряно-десантної бригади, що входила до складу військової частини [NUMBER] , де, зокрема, і проходив військову службу [PERSON] . Донесенням, повідомленням про смерть та лікарським свідоцтвом про смерть було встановлено, що смерть [PERSON] дійсно настала [INFO] внаслідок вибухової травми, ушкодження внаслідок дій передбачених законом та воєнних операцій (а.с. № 94 97). Як видно з витягу протоколу Центральної Військово-лікарської комісії № 9818 від 26.09.2014р., вибухова травма та причина смерті [PERSON] дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с. № 98). Виходячи зі змісту наказу командира військової частини [NUMBER] №3626 від 10.12.2014р., смертельне поранення [PERSON] дійсно сталося 05.08.2014р. в районі населеного пункту Орлово-Іванівка Шахтарського району Донецької області під час виконання обов`язків військової служби в зоні проведення бойових дій на сході України (а.с. № 99). В результаті загибелі [PERSON] було виключено зі списків особового складу військової частини [NUMBER] наказом ТВО начальника штабу військової частини [NUMBER] від 18.08.2014р. № 173 (а.с. № 100). 08.08.2014р. Відділом Державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції видано свідоцтво про смерть [PERSON] (а.с. № 101). Аналізуючи інформацію, що міститься на сторінках Інтернет-видань, суд робить висновок про участь Збройних Сил Російської Федерації та проросійських найманців у бойових діях в районі м. Луганськ Луганської області України, і саме цим військам протистояли військовослужбовці Збройних Сил України, що відносились до зенітно-артилерійського дивізіону військової часини [NUMBER] , де проходив військову службу [PERSON] . За таких обставин, суд дійшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя [PERSON] , передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. Підсумовуючи викладене, варто також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. В ході розгляду справи було встановлено, що на підтвердження загибелі [PERSON] суду надано лікарське свідоцтво про смерть від 07.08.2014р. № 2477 1п/14; свідоцтво про смерть від 08.08.2014р. серії [NUMBER] ; витяг із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 26.09.2014р. № 2918. Дані документи посвідчують лише факт смерті [PERSON] і не встановлюють причинного зв`язку між смертю та виконанням службових обов`язків на території Донецької області України в результаті збройної агресії Російської Федерації. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] , виконуючи службові обов`язки у складі військової частини [NUMBER] , загинув в результаті збройної агресії Російської Федерації, і те, що встановити даний юридичний факт заявниці необхідно для визначення його статусу, як жертви міжнародного збройного конфлікту, особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954р., що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд при відсутності іншого порядку встановлення такого факту вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved