Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до ДП ВО «Карпати» про\~ скасування наказу про скасування наказу (розпорядження) №4301-к від 22.08.2019 року про припинення трудового договору (контракту); поновлення на роботі на посаді оператора верстатів з програмним керуванням (нарізка провідників) 4 розряду, цеху №1 заготівельний на державному підприємстві Виробниче обєднання Карпати з 22.08.2019 року; стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22.08.2019 року по час ухвалення рішення. Позов обґрунтовує тим, що\~ з 13.01.2015 року прийнятий на роботу учнем оператора верстатів з програмним керуванням дільниці нарізки провідників в цех №210, складальний на державне підприємство «Виробниче об`єднання «Карпати»\~ на умовах трудового договору відповідно до наказу №12-к від 13.01.2015 року. Згідно наказу № 877-к від 15.03.2016 року, виданого державним підприємством «Виробниче об`єднання «Карпати»: звільнений за власним бажанням ст.38 КЗпП України. Відповідно до наказу №1347-к від 17.04.2018 року, виданого державним підприємством «Виробниче об`єднання «Карпати» прийнятий оператором верстатів з програмним керуванням (нарізки провідника) 3-го розряду в цех № 1 заготівельний. Відповідно до наказу № 4521-к від 14.11.2018 року позивачу присвоєно кваліфікаційний розряд оператора верстатів з програмним керуванням (нарізка провідника) 4-го розряду.\~\~\~ 14 серпня 2019 року [PERSON] , солдату запасу Івано-Франківським ОВК було вручено припис за №7/439, згідно якого запропоновано 20.08.2019 року вибути у розпорядження командира військової частини [NUMBER] для прийняття на військову службу за контрактом. 22.09.2019 року ним була подана заява керівнику ДП ВО «Карпати» в якій просив до виконання вимог статті 119 Кодексу законів про працю України увільнити його від виконання покладених обов`язків на час проходження військової служби за контрактом в особливий період із збереженням місця роботи, посади і збереженням середньої місячної заробітної плати. До заяви ним було додано припис №7/439 від 14.08.2019 року. Відповідно до наказу від 22.08.2019 року № 4301-к [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу у ЗС України. Такий наказ вважає\~ безпідставним на просить його скасувати, поновити його на посаді\~ оператора верстатів з програмним керуванням (нарізка провідників) 4 розряду. цеху №1 заготівельний на державному підприємстві «Виробниче об`єднання «Карпати», стягнути з\~ ДП ВО «Карпати» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.08.2019 року по час постановлення рішення суду. 16.10.2019 року представником відповідача надано суду відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позову відмовити (а.с.27-31). 22.10.2019 року позивачем надано суду відповідь на відзив (а.с.37-39). \~ Позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали просили задоволити. Представник відповідача\~ в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.72). Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до частини 1статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 3ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено,\~ що відповідно до копії трудової книжки позивач з 13.01.2015 року прийнятий на роботу учнем оператора верстатів з програмним керуванням дільниці нарізки провідників в цех №210, складальний на державне підприємство «Виробниче об`єднання «Карпати»\~ на умовах трудового договору відповідно до наказу №12-к від 13.01.2015 року (а.с.12-14). [PERSON] є\~ учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення від 26.10.2017 року (а.с.15). Згідно припису від 14.08.2019 року [PERSON] запропоновано 20.08.2019 року вибути у розпорядження командира військової частини [NUMBER] смт.Делятин для проходження військової служби за контрактом (а.с.20). 20.08.2020 року позивач на ім`я керівника ДП ВО «Карпати» подав заяву, в якій просив відповідно до вимог статті 119 КЗпП увільнити його від виконання покладених обов`язків на час проходження військової служби за контрактом в особливий період із збереженням місця роботи, посади і збереженням середньої місячної заробітної плати (а.с.17). Згідно витягу з наказу №4301-к від 22.08.2019 року про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнено на підставі п.3 ст.36 КЗпП, у звязку із вступом на військову службу (а.с.16). Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з частинами першою, третьою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 частини першої статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). За змістом ч.3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на\~ особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на шість місяців або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково. За частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. З наведених норм вбачається, що гарантії, передбачені частиною 3 ст. 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. За змістом пункту 8 контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу [PERSON] , [INFO] уклав цей контракт під час дії особливого періоду. В даному пункті зазначено: « [PERSON] , зобов`язується виконувати бойові (службові) завдання в зоні ООС». Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України "Про оборону України", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті 3 Закону України"Про оборону України" підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно- рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"). Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Рада національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось. Крім того, відповідно до листа Верховного суду України від 19.06.2018 року викладена правова позиція, згідно з якою особливий стан в Україні діє. [PERSON] , [INFO] уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користуюся пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу» та частиною третьою статті 119 КЗпП України. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що позивач був звільнений без законної підстави, а тому суд вважає, незаконним та таким, що підлягає скасуванню наказ № 4301-к від 22.08.2019 року та поновленню на роботі позивача [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Суд бере до уваги суми доходу позивача згідно довідки про заробітну плату та визначає середньомісячну зарплату позивача у розмірі 14 769,63 грн. (12 370,92 грн. за червень 2019 р. + 17 168,34 грн. за липень 2019 р. = 29 539,26 грн. /2), а середньоденна зарплата становить 720,47 грн. (29 539,26 грн.: 41 робочих днів), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.08.2019 р. до 01.12.2020 року у розмірі 229 829, 93 грн. виходячи з наступного розрахунку ( 720,47 грн. х 319 р.д. = 229 829, 93 грн.). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1536,80 грн. ( 768,40 гривень за вимогу майнового та 768,40 гривень вимогу немайнового характеру). Відповідно до ст.430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. Враховуючи вищевикладене,\~ суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтовати та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно п. 2, 4ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Тому суду вважає, що слід рішення суду допустити до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 36\~ п.3,\~ 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»,

Outcome: approved