Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

20.03.2015 року заступник прокурора Одеської області, який діє в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, звернувся до суду з позовом, в якому просив: витребувати у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] житлові будинки загальною площею 336, 7 кв.м. та 166 кв.м., за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] ; визначити порядок виконання судового рішення, яке є підставою для внесення запису про державну реєстрації права власності на вказані житлові будинки за державою в особі Міністерства інфраструктури України. В обґрунтування свого позову посилалися на те, що нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] а належали державі в особі Міністерства інфраструктури України. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 636,76 кв.м.. Додатковим рішенням від 06.06.2007 року за [PERSON] визнано право власності на той самий житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згодом, 06.07.2007 року [PERSON] відчужено житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] а за договором купівлі-продажу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 28.09.2007 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] уклали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності. В подальшому будівлям за адресою: [ADDRESS] присвоєно нові адреси: [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] . Однак, 26.08.2009 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року було скасовано. 27.05.2011 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року скасовано за нововиявленими обставинами. 08.06.2011 року здійснено поворот виконання рішення, а 16.01.2014 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси саме [PERSON] зобов`язано повернути нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] Одеській дирекції УДППЗ "Укрпошта". 06.06.2014 року Постановою Першого Київського ВДВС ОМУЮ встановлено відсутність у [PERSON] майна за зазначеною адресою. За договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] належать відповідно [PERSON] та [PERSON] .. У зв`язку з чим заступник прокурора області просив суд витребувати у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] житлові будинки загальною площею 336,7 кв.м. та 166 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS], визнати порядок виконання судового рішення, яке є підставою для внесення запису про державну реєстрації права власності на житлові будинки за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] за державою в особі Міністерства інфраструктури України. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2015 року (головуючий суддя Прохоров П.А.) у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням, Міністерство інфраструктури України оскаржило йолго в апеляційному порядку та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 23.12.2015 року апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України, подану через представника Миронюк Марину Павлівну - задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2015 року змінено, виключено з рішення висновки про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку, в решті рішення залишено без змін. У касаційній скарзі Міністерство інфраструктури України, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу Міністерства інфраструктури України задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді від 29.06.2016 року справу було прийнято до провадження суду та призначено судове засідання. Під час розгляду справи, а саме 28.07.2015 року прокуратура Одеської області звернулась до суду з уточненим позовом, в якому просила витребувати у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України житловий будинок загальною площею 336,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] компенсувати державі в особі Міністерства інфраструктури України вартість демонтованого житлового будинку загальною площею 166 кв.м. по [ADDRESS] у розмірі 166 010 грн. 03 серпня 2016 року прокуратура Одеської області в порядку статті 31 ЦПК України уточнила вимоги позову та просила: стягнути з громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України компенсацію за демонтований по [ADDRESS] об`єкт нерухомого майна, загальною площею 336, 7 кв.м. в розмірі 264 371 гривень. Стягнути з громадянина [PERSON] на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України компенсацію за демонтований по [ADDRESS] об`єкт нерухомого майна, загальною площею 166 кв.м. в розмірі 166 010 гривень. Підставою для зміни позовних вимог позивач вказує на те, що відповідачами були демонтовані спірні будинки, а від так їх повернення в натурі є неможливим, у зв`язку з чим вважає, що відповідачі зобов`язані сплатити на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України збитки у вигляді втраченого нерухомого майна на підставі ст..ст. 1166, 1192 ЦК України, за цінами вказаними в договорах купівлі-продажу від 04.12.2009 року. В ході судового засідання, яке відбулось 23.12.2016 року, прокурор відділу організації представництва прокуратури Одеської області Тунік Віталій Миколайович звернувся до суду з клопотанням, в якому просив призначити оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення якої поставити наступні питання: Якою б була на теперішній час ринкова вартість нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 336,7 кв.м. розташований по [ADDRESS] ; Якою б була на теперішній час ринкова вартість нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 336,7 кв.м. розташований по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23.12.2016 року клопотання прокурора відділу було задоволено, призначено по справі судово-оціночну будівельну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: Якою б була на теперішній час ринкова вартість нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 336,7 кв.м. розташований по [ADDRESS] ; Якою б була на теперішній час ринкова вартість нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 336,7 кв.м. розташований по [ADDRESS] . Окрім того, ухвалою суду від 23.12.2016 року з ініціативи суду було виправлено описку, допущену в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 23.12.2016 року, викладено друге питання, поставлене на вирішення експертів наступним чином: «Якою б була на теперішній час ринкова вартість нерухомого майна - житлового будинку, загальною площею 166 кв.м. розташованого по [ADDRESS] ». Однак, 20.04.2017 року до канцелярії суду надійшло повідомлення судового експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Ярован В.М., в якому повідомлено, що експертиза проведена не була, у зв`язку з чим матеріали цивільної справи № 520/3812/15-ц повертаються на адресу суду, без дачі експертного висновку. У зв`язку з чим ухвалою суду від 20.04.2017 року провадження по справі було відновлено та призначено судове засідання. 07 червня 2017 року прокурор відділу організації представництва прокуратури Одеської області Тунік Віталій Миколайович звернувся до суду з клопотанням, в якому просив провести призначену судом оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, посилаючись на неможливість вирішення справи без проведення зазначеної експертизи. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2017 року було призначено по справі судово-оціночну будівельну експертизу, до виконання якої провадження у справі зупинено. Проте, 19 грудня 2017 року матеріали цивільної справи №520/3812/15-ц були повернуті на адресу суду без дачі експертного висновку. У судовому засіданні 19 січня 2018 року прокурор відділу організації представництва прокуратури Одеської області Тунік Віталій Миколайович звернувся до суду з клопотанням, в якому просить призначити оціночно-будівельну експертизу, вказуючи на те, що попередня ухвала не виконана з підстав того, що їм не було надано акт виконаних робіт за проведену експертизу, що в свою чергу унеможливило здійснення оплати бухгалтерією прокуратури. 06 лютого 2019 року до канцелярії суду надійшли Висновки судової оціночно-будівельної експертизи № 18-307/308, № 18-872/1914, складені 06.12.2018 року судовим експертом ОНДІСЕ Пушок О. Л. , у яких зазначено, що: ринкова вартість житлового будинку по [ADDRESS] станом на теперішній час становить 7 112 451 гривень, а ринкова вартість будинку за адресою [ADDRESS] складає 3 331 122 гривень. Також експерт зазначила, що технічний стан вказаних житлових будинків, відповідно до висновку «Технічного стану та можливості використання будівель» станом на дату складання - незадовільний. Ухвалою суду від 06 лютого 2019 року провадження у справі було поновлено. Зважаючи на вказаний висновок, 06.03.2019 року прокуратура Одеської області звернулась до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України компенсацію за демонтований по [ADDRESS] об`єкт нерухомого майна, загальною площею 336, 7 кв.м. в розмірі 7 112 451 гривень. Стягнути з громадянина [PERSON] на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України компенсацію за демонтований по [ADDRESS] об`єкт нерухомого майна, загальною площею 166 кв.м. в розмірі 3 331 122 гривень. Ухвалою суду від 22 березня 2019 року прийнято до провадження суду заяву заступника прокурора Одеської області про збільшення розміру позовних вимог в редакції від 06 березня 2019 року та одночасно залучено [PERSON] до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судове засідання з`явився прокурор відділу організації представництва в суді прокуратури Одеської області Бондаревський Олександр Михайлович, який позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на задоволені позову, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві редакції від 06 березня 2019 року. Представник Міністерства інфраструктури України у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, своїх пояснень щодо позову не надав. Представник відповідача [PERSON] , яка є також представником третьої особи [PERSON] - [PERSON] , представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволені позову просили відмовити, вказуючи те, що відповідачі жодної шкоди державі не задавали, так як вони не вчиняли дій щодо знищення спірних будинків, є законними та добросовісними власниками. У зв`язку з чим наполягали на відмові у задоволені позову через його необґрунтованість, недоведеність та безпідставність. Також у задоволені позову просила відмовити й представник третіх осіб [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] . Представник третьої особи Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції - Ніколенко Герман Володимирович позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Треті особи Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, доказів поважності причин неявки суду не надали. Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані чинним Цивільним кодексом України. Судом встановлено, що нежитлові будівлі колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДПГІЗ «Укрпошта», загальною площею 848,6 кв.м, розташовані по [ADDRESS] , належали Державі в особі Міністерства транспорту та зв`язку України на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.08.2005 року, та перебували на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року, у справі №2-6655/11, задоволено позовні вимоги [PERSON] до Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та визнано за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 636,76 кв.м, розташований по [ADDRESS] , який складався з двох флігелів, та нібито був створений в результаті капітального ремонту, реконструкції орендованих будівель колишнього дитячого оздоровчого центру. 06 червня 2007 року по вищезазначеній справі було ухвалено додаткове рішення, яким визнано за [PERSON] право власності на той самий житловий будинок, але вже загальною площею 681, 9 кв.м, який складався з флігелів «JI», загальною площею 502,7 кв.м, «С», загальною площею 178,98 кв.м, та гаражу, площею 82,6 кв.м. В подальшому громадянином [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу від 06.07.2007 року №11948, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. здійснено відчуження в спільну сумісну власність громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 681,9 кв.м, та складається в цілому з: флігелю літ. «Л», площею 502,7 кв.м; флігелю літ. «С», площею 96, 6 кв.м; гаражу літ «Т», площею 82,6 кв.м; навісу літ «Р», розташованих на земельній ділянці площею 3317 кв.м, що знаходиться у фактичному користуванні. У абзаці 3 правочину визначено, що житловий будинок належать продавцю [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 06.06.2007 року, справа №2-6655 2006 рік, яке набрало законної сили 18.06.2007 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» у книзі 285 на стор.118 номер запису №41501, реєстраційний номер №19376229 Вказаний правочин був зареєстрований 13 липня 2007 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» у книзі 285 на стор.118 номер запису №41501, реєстраційний номер №19376229. В свою чергу, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 28.09.2007 уклали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, згідно якого за громадянкою [PERSON] значиться частина флігеля «Л», загальною площею 166 кв.м, за громадянкою [PERSON] значиться частина флігеля «Л», загальною площею 336,7 кв.м, за гр. [PERSON] значиться флігель «С», загальною площею 96,6 кв.м, та гараж, площею 82,6 кв.м. На підставі заяв громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та представлених документів розпорядженнями голови Київської районної адміністрації №№ 1156, 1157, 1158 від 17.10.2007 будівлям по [ADDRESS] , присвоєно нові адреси, а саме, [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS]. 19.11.2007 року [PERSON] одержано свідоцтво про право власності на домоволодіння, що складається з жилого будинку літ. «Л», площею 166 кв.м, по [ADDRESS] ; [PERSON] одержано свідоцтво про право власності на домоволодіння, що складається з жилого будинку літ.«С», площею 96,6 кв.м, та гаражу літ.«Т» по [ADDRESS] , та [PERSON] одержано свідоцтво про право власності на домоволодіння, що складається з жилого будинку літ. «Л», площею 336,7 кв.м, по [ADDRESS] . Також [PERSON] та [PERSON] була розроблена землевпорядна документація і рішеннями Одеської міської ради від 09.10.2008 року були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. В подальшому, [PERSON] та [PERSON] , використовуючи своє право власників, відчужили належне їм нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] , які також в свою чергу отримали державні акти про право власності на землю. На підставі Державного акту Серії [NUMBER] , виданого 24 листопада 2009 року, [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . [PERSON] на підставі Державного акту Серії [NUMBER] , виданого 24 листопада 2009 року, належала земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 04 грудня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. було посвідчено договір Купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. "Л", загальною житловою площею 112,5 кв.м., загальною площею 166,0 кв.м. та надвірних споруд: 1,2 - огорожа І-мостіння, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,1000 га. Того ж дня, 04 грудня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 04 грудня 2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. було посвідчено договір Купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку літ. "Л", загальною житловою площею 224, 0 кв.м., загальною площею 336,7 кв.м. та надвірних споруд: № 2 - ворота, І-мостіння, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер [NUMBER] , площею 0,1000 га. 21.11.2011 року громадянин [PERSON] помер, спадкоємцями майна померлого згідно довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. є його мати [PERSON] , дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Рішенням Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 26.08.2009 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року у справі №2-6655/11 було скасовано та ухвалено нове рішення, відповідно до якого відмовлено [PERSON] у позові про визнання права власності. Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2011 року задоволена заява заступника прокурора Київського району м. Одеси про перегляд додаткового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, додаткове рішення від 06.06.2007 року скасовано. Після чого 31.01.2011 року Одеська дирекція Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» звернулась до суду з заявою про поворот виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року. В своїй заяві ОД УДППЗ «Укрпошта» просила суд винести ухвалу в порядку повороту виконання про зобов`язання [PERSON] повернути Одеській дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» нерухоме приміщення за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58 - а, що знаходиться у його власності. Ухвалою суду від 08 червня 2011 року задоволено заяву ОД УДППЗ «Укрпошта» про поворот виконання рішення та повернуто Одеській дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згодом, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року виправлено допущену в ухвалі суду від 08 червня 2011 року описку, викладено резолютивну частину наступним чином: «Зобов`язати [PERSON] повернути Одеській дирекції Українського державного підприємства державного зв`язку» нерухоме приміщення за адресою: [ADDRESS], що знаходиться у його власності». 21.04.2014 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Шатохіним О.ГТ. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження щодо зобов`язання [PERSON] повернути Одеській дирекції УДППЗ «Укрпошта» нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак, 06.06.2014 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Шатохіним О.П. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з відсутністю у боржника майна, яке визначено виконавчим документом та яке він повинен передати стягувачеві. Звертаючись до суду з даним позовом, заступник прокурора області вказує на те, що відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітньою [PERSON] в особі законного представника [PERSON] демонтовані спірні будинки, їх повернення в натурі є неможливим, у зв`язку з чим просить стягнути з них збитки у вигляді втраченого нерухомого майна на підставі ст..ст. 1166, 1192 ЦК України. Проте з такими доводами суд не може погодитись з огляду на наступне. Так, згідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З урахуванням обставин справи суд може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Щодо вимог в частині стягнення з громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави в особі Міністерства інфраструктури України компенсацію за демонтований будинок по [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В порушення вказаних вимог закону, позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме: не надано доказів того, що саме [PERSON] , [PERSON] та, тим більше, малолітня [PERSON] завдали шкоди державі шляхом демонтажу будинку по [ADDRESS] . Як зазначалось вище, вказаний житловий будинок був придбаний [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2009 року. Проте, [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцями майна першої черги є його мати [PERSON] , дружина [PERSON] та малолітня донька [PERSON] . Статтями 1296-1301 Цивільного кодексу України визначається порядок оформлення права на спадщину, разом з тим чинне законодавство не містить положень відносно строків оформлення спадщини. Таким чином, у зв`язку з наявністю судових заборон [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу не могли оформити право на спадщину та користуватися, управляти та володіти спадковим майном. В результаті чого виникла ситуація, що ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] не є власниками вказаного будинку, у зв`язку з тим, що на час оформлення права власності його вже не було в наявності, що призвело до того, що вони не змогли отримати документи про право власності та вступити у спадщину на вказане майно. З інформаційної довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. від 15.07.2019 року № 361/01-16 вбачається, що 01.02.2019 року було видано свідоцтво про право власності у спільному майні подружжя [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований(а) за адресою: [ADDRESS] , на 1/2 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] . 01.02.2019 року було видано свідоцтва про право на спадщину за законом кожному спадкоємцю на 1/6 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: [NUMBER] : за реєстровим номером 437 - [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований(а) за адресою: [ADDRESS] ; за реєстровим номером 438 - [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрований(а) за адресою: [ADDRESS] . Нотаріус повідомляє, що вказані свідоцтва були видані лише на земельну ділянку, так як згідно Довідки ФОП [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , від 22.01.2019 року, вихід. №1022-19 на цій земельній ділянці будь-які нежитлові, житлові, службові будівлі та споруди відсутні. Більше того, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та малолітня [PERSON] взагалі тривалий час не могли користуватися спадковим майном оскільки в цьому їм перешкоджала сусідка [PERSON] , в результаті чого [PERSON] була змушена звернутися до суду з позовом про звільнення самовільно захопленої земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні ділянкою. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року, яке залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року, справа № 520/3305/13-ц, усунуто [PERSON] з боку [PERSON] перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . А також зобов`язано [PERSON] звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Слід також звернути увагу на лист Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Одеській області від 21 квітня 2015 року № 05/1-4071, в якому заступник директора департаменту повідомляє прокурора області, що перевіркою з виїздом на місце за адресою : [ADDRESS] . Одеса факт проведення будівельних або підготовчих робіт зафіксовано не було, а від так підстав для втручання Департаменту не було. А також лист державної інспекції сільського господарства України від 18.02.2013 року слідчому СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, в якому зазначено, що частина земельної ділянки [PERSON] площею 0,0303 га огорожена капітальним парканом, який збудовано невстановленими особами, доступ на цю земельну ділянку відсутній; а з боку [ADDRESS] встановлені металеві ворота, які замкнуті (т.2, а.с.138-139). Таким чином, ні в позовній заяві, ні в уточненнях від 02.08.2016 p., ні в заяві про збільшення розміру позовних вимог від 06.03.2019 р. не зазначено, яким чином та якими саме діями [PERSON] .. [PERSON] та, тим більше, малолітньої дитини [PERSON] було завдано державі збиток, що саме вчинили або не вчинили, які положення закону вони порушили. А сам факт того, що відповідачі є спадкоємицями [PERSON] , на думку суду, не є підставою для звернення до них з вимогою про відшкодування шкоди, оскільки ст. 1166 ЦК України регламентує, що шкоду майну особи відшкодовує лише особа, яка її завдала, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Відносно вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] компенсації за демонтований будинок по [ADDRESS] , слід зазначати наступне. Так дійсно, Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил за адресою [ADDRESS] . За результатами даної перевірки 21 квітня 2015 року головним державним інспектором інспекційного відділу у м. Одеса Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Одеській області Лисим Сергієм Олександровичем було складено відповідний Акт, яким встановлено, що нібито [PERSON] проводяться роботи з демонтажу вищевказаного будинку. Того ж дня, 21 квітня 2015 року головним державним інспектором Лисим Сергієм Олександровичем винесено припис [PERSON] про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Також, 21 квітня 2015 року головним державним інспектором складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 96 КУпАП. Разом з тим, суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять постанови по справі про адміністративне правопорушення, якою б було визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 96 КУпАП Натомість в матеріалах справи (т.2, а.с.85-86) наявна Декларація про початок виконання підготовчих робіт, подана [PERSON] 23 квітня 2015 року про знесення будівлі та зведення паркану за адресою [ADDRESS] , яка була зареєстрована в Департаменту ДАБІ в Одеській області 12 травня 2015 року за № ОД030151320532. Відсутність постанови по справі про адміністративне правопорушення та наявність Декларації про початок виконання підготовчих робіт, на думку суду, свідчить про необґрунтованість доводів позивача відносно незаконних дій [PERSON] , щодо демонтажу будинку [ADDRESS] . Взагалі суду залишилось не зрозуміло, хто саме виконував роботи з демонтажу вказаного будинку, оскільки позивач стверджує, що ці дії здійснив [PERSON] , натомість рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року, за позовом [PERSON] , зобов`язано [PERSON] звільнити самовільно захоплену земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Усунуто [PERSON] з боку [PERSON] перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] шляхом знесення самовільно збудованих будівель на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] відновити стан земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , а також зобов`язано останню знести самовільно збудовані будівлі на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Вирішуючи спір по суті, суд також бере до уваги, що 14.04.2015 року УДППЗ "Укрпошта" зверталось до прокуратури Київського району з заявою про відкриття кримінального провадження за фактом умисного знищення чужого майна та просило вжити заходи прокурорського реагування щодо припинення незаконних дій сторонніх осіб щодо демонтажу будівлі дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції площею 502,7 кв.м. , який у технічній документації зазначено як літ. "Л", розташований по [ADDRESS] (т.1, а.с.171-172) і листом від 28.04.2015 року прокуратура повідомила про внесення вказаних відомостей до ЄДРДР та тривалість досудового слідства (т.1, а.с.176), однак, як повідомили сторони у судовому засіданні, винні особи знайдені не були. Разом з тим, слід зазначити, що державі в особі Міністерства транспорту та зв`язку України належав об`єкт за адресою: [ADDRESS] загальною площею 848,6 кв.м. На підставі судових рішень [PERSON] належало 681,9 кв.м. спірної будівлі, які в подальшому перетворились на домоволодіння за [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] , однак, в теперішній час прокуратура просить компенсувати лише вартість втраченого майна загальною площею 336,7 та 166 кв.м, що складає 502,7 кв.м., яке, на думку позивача, є нежитловою будівлею колишнього дитячого оздоровчого центру під літ."Л" . Однак, з таким твердженням Прокуратури погодитись не можливо, так як за договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. " Л " , житловою площею 224 кв.м, загальною площею 336,7 кв.м., а [PERSON] - житловий будинок [ADDRESS] , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. "Л", житловою площею112,5 кв.м, загальною площею 166,0 кв.м. Зазначені договори купівлі-продажу нотаріально посвідчені, є чинними, скасованими чи недійсними в судовому порядку не визнані. У відповідності до частин 4 та 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Крім того, слід зазначити, що незрозумілими є й суми компенсацій заявлені в позові, 7 112 451 гривень за демонтаж будинку № [ADDRESS] та 3 331 122 гривень за демонтаж будинку [ADDRESS] , оскільки розмір компенсацій базується лише на висновках судових оціночно-будівельних експертиз № 18-307/308 та № 18-872/1914, складених судовим експертом Одеського науково - дослідного інституту судових Пушок Оленою Леонідівною. Проте, даючи оцінку вказаним висновкам, суд констатує, що дані висновки є необґрунтованими, складеними з великою кількістю неточностей, суперечностей, помилок, не зрозуміло що саме оцінювала експерт, оскільки спірних будинків фактично не існує та взагалі оцінка проводилась за ціною на теперішній час. Також у даних висновках експерт самостійно поставила перед собою питання щодо технічного стану будинків, однак вказане питання судом не ставилось. Вказані висновки викликали велику кількість запитань з боку відповідачів, у зв`язку з чим в ході розгляду даної справи, за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] судового експерта Пушок Олену Леонідівну було викликано для надання пояснень щодо складених нею висновків судових оціночно-будівельних експертиз № 18-307/308 та № 18-872/1914. У судовому засіданні, яке відбулось 23 квітня 2019 року, судовий експерт [PERSON] . не змогла відповісти на ряд питань, що задавались їй з приводу вказаних вище висновків. З метою ознайомлення експерта з висновками, розгляд справи було відкладено до 22 травня 2019 року, однак, у вказане судове засідання експерт не з`явилась, так як і не з`явилась у судове засідання що відбулось 24 червня 2019 року. У судовому засіданні 16 липня 2019 року експерт [PERSON] також не надала вичерпних та обґрунтованих відповідей на поставлені перед нею питаннями, та не могла пояснити з чого саме вона виходила визначаючи розмір вказаних компенсацій, про також відображено у заяві представника відповідача [PERSON] (т.5, а.с.185-224), з якою погоджується суд. Зокрема, залишилось не зрозумілим, що саме досліджувала експерт, так як на аркуші справи 231 (зворот) міститься посилання на те, що на момент обстеження, яке відбулось 13.08.2018 року, на земельній ділянці житлового будинку не існує і згідно листа заступника прокурора Одеської області його було демонтовано у 2015 році. В той же час експерт вказує про те, що технічний стан житлового будинку по [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] незадовільний, при цьому використовуючи висновок про технічний стан та можливість експлуатації будівель та споруд колишнього Дитячого оздоровчого центру, що був складений ще у 06.08.2004 року (т.4, а.с.43-93), вільно прирівнюючи поняття житлового та нежитлового приміщень, маніпулюючи оцінкою землі. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом. Відповідно до абз. 4, 5 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово - експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. Враховуючи все вищезазначене, суд відхиляє висновки експерта за результатами проведення судових оціночно-будівельних експертиз № 18-307/308 та № 18-872/1914, а при прийнятті остаточного рішення виходить із сукупності інших наданих сторонами доказів. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, після зміни Прокуратурою Одеської області 03.08.2016 року позовних вимог на стягнення з відповідачів грошової компенсаці, вони просили стягнути з відповідачів грошову суму, вказану в договорах купівлі-продажу від 04.12.2009 року у розмірі 264 371 та 166 010 гривень відповідно, однак, з листа представника Міністерства інфраструктури України Мельничука В.О. першому заступнику прокурора Одеської області від 23.09.2016 року вбачається, що позивач не погодився із сумою, зазначеною в позові, та вважав за необхідне змінити позов в частині стягнення вартості майна та доповнити його вимогамии про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння (т.3, а.с.243-244), що свідчило про неузгодженість позиції сторони позивача. 22.12.2016 року представник позивача за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій підтримав позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів грошової суми у розмірі 430 381,00 гривень (т.4, а.с.17) та в подальшому у судові засіданні не з`являвся, щодо заяви про збільшення позовних вимог від 06.03.2019 року не висловлювався. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Окрім того, згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. У своїй позовній заяві, позивач, окрім норм ст..ст. 1166, 1192 ЦК України посилається також на норми ст.. 388 ЦК України, згідно якої майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу та вивчення матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем не доведено обставин того, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та, тим більше, малолітня дитина [PERSON] завдали своїми діями державі збиток у сумі визначеній в заяві про збільшення розміру позовних вимог та залишилось не зрозумілим, чому збитки у вигляді вартості втраченого майна не стягувались позивачем з [PERSON] після з`ясування обставин неможливості здійснення повороту виконання рішення за ухвалою від 08.06.2011 року та ухвалою від 06.01.2014 року про внесення виправлень. Що стосується заяв представників відповідачів про застосування строку позовної даності слід зазначити, що у позові зазначається, що органам прокуратури стало відомо про необхідність захисту порушених інтересів держави після повернення державним виконавцем виконавчого документу на підставі постанови від 06.06.2014 року та одержання від Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» відповідного звернення. Однак, суд зауважує, що про наявність даної справи Прокуратурі було відомо ще в 2011 році, що підтверджується Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року по справі № 8-21/2011, в якій прокуратура приймала участь як заявник, а ухвала суду від 06.01.2014 року є лише документом, яким було виправлено допущену описку. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції, висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем порушено, проте відповідно до роз`яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed