Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

В червні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ ? Стілмен ?, в якому просила суд: -визнати звільнення незаконним та скасувати наказ ТОВ ? Стілмен? від 27 квітня 2018 року № 40-к/тр. ? Про звільнення з роботи [PERSON] ?; -поновити [PERSON] на посаді менеджера із збуту відділу продажу ТОВ ? Стілмен ? з 02 травня 2018 року; -стягнути з ТОВ ? Стілмен ? на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 травня 2018 року по день прийняття рішення судом; -стягнути з ТОВ ? Стілмен ? на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн; -стягнути з ТОВ ? Стілмен ? на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000, 00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом № 36-к/тр. від 13 квітня 2018 рокку її було прийнято на посаду менеджера із збуту в ТОВ ? Стілмен ?, з випробування строком на 1 місяць. 27 квітня 2017 року перебуваючи на роботі, вона відчула гострий ріжучий біль у правому оці, відчуття стороннього тіла з гострими краями під повікою, з`явилася значна сльозотеча з правого ока та з носу, яке набрякло та припухло, що призвело до неможливості бачити на праве око. Ліве око , теж було наповнене сльозами, можливість видимості склала близько 50 %. Зателефонувавши лікарю та повідомивши про свій стан, їй стало відомо, що виникла термінова необхідність у стаціонарному лікуванні. Про дану обставину вона повідомила керівництво. Дізнавшись про дану обставини, директор повідомив, що товариство не бажає в подальшому співпрацювати з нею, сплачувати її лікарняні, утримувати за нею робоче місце на час перебування на лікарняному та витрачати на неї гроші їх приватної фірми. У зв?язку з чим, почав вимагати негайно писати заяву на звільнення та погрожував, що у разі непогодження з його рішенням, вона буде звільнена по статті, що вони складуть фіктивні акти ? заднім ? числом та виставлять все у такому світлі, що позивач начебто погано працювала та не виконувала свою роботу. 27 квітня 2018 року вона повідомила директора по мобільному телефону, що змушена лягати до лікарні та не зможе вийти на роботу, на що директор їй повідомив, що він вже все сказав або позивач звільняється 27 квітня 2018 року або вона буде звільнена по статті із відповідним записом у трудовій книжці. Відчуваючи свою беззахисність та безправність, перебуваючи в значному стресі та неспокої, за здатність бачити на праве око та не бажання втратити роботу, 30 квітня 2018 року вона звернулася до відділення невідкладної медичної допомоги, в зв`язку із загостренням захворювання та була направлена на госпіталізацію до лікарні з 01 травня 2018 року по швидкій медичній допомозі. 02 травня 2018 року, після 09 години ранку, вона зателефонувала на роботу та повідомила, що знаходиться у лікарні. В той же день, вона була звільнена з роботи у зв`язку з встановленням невідповідності займаній посаді, на яку її прийнято, протягом строку випробування, згідно п. 11 ст.40 КЗпП України, навіть незважаючи на її відсутність на робочому місці та її попередження про те, що вона перебуває на стаціонарному лікуванні. Підстави та обставини за яких вона була звільнена з боку відповідача їй доведені не були. В день звільнення, відповідачем, на її домашню адресу, поштовою кореспонденцією було направлено наказ про звільнення та повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, яке було отримано під час перебування її на лікарняному. На думку позивачки, її звільнення відбулося з порушенням, а тому вона звернулась до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав викладених у позові та просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; направив письмовий відзив зазначивши, що [PERSON] була прийнята на роботу з випробуванням, і саме за результатами випробування було встановлено не відповідність [PERSON] займаній посаді, що слугувало підставою для її звільнення, відповідно до п.11 ст. 40 КЗпП України. Звільнення [PERSON] відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Суд, заслухав пояснення позивачки, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування ( п.11 ч.1 ст.40КЗпП України ). Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що наказом ( розпорядження ) про прийняття на роботу №36-к/тр, [PERSON] прийнято на посаду менеджера із збуту, з випробуванням на 1 місяць, з окладом 8 075, 00 грн. (а.с.35 ). Згідно копії листка непрацездатності Серія АДЕ № [NUMBER] , виданого Київською міською клінічною лікарнею, [PERSON] звільнено від роботи режим - стаціонар, з 01 травня 2018 року до 08 травня 2019 року, приступити до роботи 09 травня 2018 року ( а.с.9 ). 10 травня 2018 року КНП? Консультативно-діагностичний центр ? Шевченківського району м. Києва № 3 видано литок непрацездатності Серія АДІ № [NUMBER] , яким, [PERSON] звільнено від роботи, режим - амбулаторний, з 10 травня 2018 року до 15 травня 2018 року ( а.с.10 ). Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, [PERSON] зазначала, що їй не було повідомлено про встановлення її невідповідності займаній посаді; які саме недоліки в її роботі були виявлені; жодних зауважень та нарікань з боку відповідача до неї не було; її не було ознайомлено із завданнями та задачами на час випробувального терміну; також не було роз`яснено за якими критеріями вона вважається такою, що не відповідає займаній посаді. Жодного письмового повідомлення, як то передбачено ст. 28 КЗпП України, з боку відповідача їй вручено не було. Про своє звільнення вона дізналась лише отримавши на свою домашню адресу копію наказу про звільнення. Підстави, які зазначені у наказі щодо її звільнення, а саме невідповідність займаній посаді є надуманими, так як, жодного доказу з боку відповідача на підтвердження обставин, викладених у доповідній записці, яка в послідуючому слугувала підставою звільнення, з боку відповідача на її письмові заяви, отримані відповідачем, надано не було. Відповідно до ч.1 ст.26 КЗпП України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. Строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця ( ч.ч.1, 2 ст.28 КЗпП України ). В підтвердження своєї позиції, відповідачем надано копію доповідної записки, складеної 27 квітня 2018 року [PERSON] з якої вбачається, що [PERSON] , не відповідає посаді, на яку її було прийнято. Зокрема, у звітах щодо інформації зі збуту продукції, які їй було доручено підготувати, нею було допущено велику кількість помилок та вона не змогла самостійно проаналізувати наявну інформацію. Допустила помилки в організації доставки продукції клієнтам, відповідно до укладених договорів поставки ( направила перевізника за помилковою адресою доставки ). Через відсутність знань з продажу металопродукції та ведення переговорного процесу, не змогла укласти договору поставки з новими клієнтами, що негативно позначається на роботі відділу продажу та збитками підприємства. З урахуванням викладеного, директору ТОВ ? Стілмен ? було запропоновано звільнити [PERSON] за п.11 ст.40 КЗпП України, як таку, що не витримала випробування. ( а.с.18 ). Саме вищезазначені обставини, які були викладені у доповідній записці слугували підставою для звільнення [PERSON] , про що зазначено представником відповідачам у відзиві на позов. Наказом №40-к/тр від 27 квітня 2018 року, [PERSON] звільнено з посади менеджера із збуту відділу продажу ТОВ ?Стілмен ? 02 травня 2018 року у зв`язку з встановленням її невідповідності займаній посаді, на яку її прийнято, протягом строку випробування п.11 ст.40 КЗпП України (а.с.6). Однак, твердження відповідача, щодо обставин звільнення [PERSON] у зв?язку з невідповідністю займаній посаді судом не приймаються до уваги з наступних підстав. З боку відповідача, суду не було надано доказів, які б підтвердила обставини, що викладені у вищезазначеній доповідній записці від 27 квітня 2018 року, а саме, відсутні докази, що: - [PERSON] було доручено підготувати звіти щодо інформації зі збуту продукції; не надано самих звітів, які б містили ці помилки та, які були виправлені іншою особою; - [PERSON] допустила помилки в організації доставки продукції клієнтам, відповідно до укладених договорів поставки ( направила перевізника за помилковою адресою доставки ) - відсутні самі докази укладення договорі; докази направлення клієнта не за тією адресу ( накладні, акти відправлення товару з підписами [PERSON] ); - [PERSON] не змогла укласти договору з новими клієнтами - дана підстава взагалі суперечить підставі, викладеній у доповідній записці, щодо направлення продукції клієнтам за помилковою адресою згідно укладених договорі, оскільки, як зазначено, [PERSON] не змогла укласти договори поставки з новими клієнтами; -неможливість з боку [PERSON] укласти договори поставки з новими клієнтами негативно позначилась на роботі відділу продажу та збитками підприємства ( в чому виражається негативне позначення на роботі відділу та докази спричинених збитків ). Не було встановлено вищезазначені обставини і під час розгляду справи судом. Крім того, суд критично оцінює надані стороною відповідача докази: повідомлення від 27 квітня 2018 року про те, що [PERSON] не витримала випробування та не відповідає займаній посаді; акт фіксації відмови ознайомлення працівника з повідомленням про звільнення та дачі пояснень від 27 квітня 2018 року, акт про відсутність на роботі працівника від 02 травня 2018 року, з огляду на наступне. В судовому засіданні позивачка наголошувала, що саме 27 квітня 2018 року її самопочуття погіршилось, про що вона повідомила керівництво, після чого звернулась за медичною допомогою, а в послідуючому, в телефонному режимі повідомила відповідача про необхідність госпіталізації на стаціонарне лікування. На спростування пояснень позивачки відповідачем жодного доказу надано не було. Звільнення працівника у зв?язку з його невідповідністю виконуваній роботі можливе у випадку встановлення його невідповідності тим чи іншим вимогам, які висуваються до осіб, що обіймають відповідну посаду чи виконують відповідну роботу, зокрема кваліфікаційним вимогам, невідповідність стану здоров?я працівника виконуваній роботі, тощо. З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про невідповідність позивачки займаній посаді. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Звільнення [PERSON] мало місце саме в період її непрацездатності, відповідно до п.11 ч.1 ст.40 КЗпП України, який не надає роботодавцю права здійснити звільнення працівника в період його непрацездатності. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: нез?явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв?язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності ( ч.3 ст.40 КЗпП України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачку було звільнено із порушеннями трудового законодавства, а саме ст. ст. 5-1, 40 КЗпП України, а тому слід визнати незаконним звільнення [PERSON] та скасувати наказ ТОВ ? Стілмен ? № 40-к/тр від 27 квітня 2018 року ? Про звільнення з роботи [PERSON] .?. Оскільки судом визнано наказ про звільнення позивачки з роботи незаконним, також задоволенню підлягають і вимоги про поновлення останньої на роботі на посаді менеджера із збуту віділу продажу ТОВ ? Стілмен ? з 02 травня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці ", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року " Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати ". Відповідно до п.3 зазначеної Постанови - в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Таким чином, з урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 травня 2018 року по 28 листопада 2019 року, що складає 153 425, 00 грн. ( 8 075, 00 грн. оклад х 17 місяців ( травень 2018 року по жовтень 2018 року - 137 275, 00 грн.) Так як, позивачкою в квітні 2018 року було відпрацьовано 10 днів, а в травні 2018 року 1 день, розмір середнього заробітку за травень 2018 року складає 8 075, 00 грн. ( 20 робочих днів з 03 травня 2018 року по 31 травня 2018 року ), а за листопад 2019 року складає 7 671, 25 грн. ( 20 робочих днів з 01 листопада 2019 року по 28 листопада 2019 року) ( 8 075, 00 грн. - оклад : 20 днів ( кількість робочих днів у квітні та травні 2018 року складає по 20 днів ), без утримання відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9, 13 Постанови " Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди " за № 4 від 31.03.1995 року, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000, 00 грн., то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин ( незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо ), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної ( немайнової ) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачка зазначає, що її звільнення відобразилось на її моральному стані. Вона не мала можливості оплатити необхідне їй лікування, так як була звільнена та не мала можливості працевлаштуватися на хорошу роботу, вона не мала можливості повноцінно підтримувати нормальні життєві зв`язки та була змушена застосовувати додаткові зусилля для відновлення свого порушеного становища, їй були заподіяні душевні страждання, стрес, відчуття постійної тривоги та неспокою. Суд враховує, що лише сам факт порушення трудового законодавства вже є підставою на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Звільнення позивачки під час її непрацездатності є обставиною, що свідчить про наявність вимушених змін у життєвих стосунках працівника і такі дії є втручанням у право на майно (грошові кошти) що є підставою для відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018р. у справі № 461/6803/16-ц). А тому, суд прийшов до висновку, про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн., виходячи з принципів розумності та співмірності. Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.15 ЦПК України). До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, за винятком витрат суб?єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов?язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов?язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Як вбачається із матеріалів справи, 01 червня 2018 року між адвокатом Єрмаковим [PERSON] В. та [PERSON] було підписано Договір про надання правової допомоги №01-06/18 (а.с.30). На виконання умов договору про надання правової допомоги №01-06/18 від 01 червня 2018 року, [PERSON] було сплачено 8 000, 000 грн., про що свідчить копія квитанції до прибуткового касового ордеру №01-06/18 від 01 червня 2018 року. 21 лютого між адвокатом Єрмаковим М.В. та [PERSON] . було підписано акт прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №01-06/18 від 01 червня 2018 року. А тому, суд приходить до висновку, про задоволення вимог позивачки в частині стягнення понесених нею витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000, 00 грн. Що стосується вимог про стягнення витрат понесених на ксерокопіювання, направлення поштової кореспонденції, то вони не підлягають задоволення, так як не відносяться до судових витрат. Згідно п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі позивачки та виплати їй заробітної плати за один місяць (без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів). Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 624, 25 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial