Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування. Мотивуючи позовні вимоги вказує на те, що після смерті чоловіка позивачки [PERSON], який помер [INFO], відкрилась спадщина за законом на належне йому нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, що знаходиться за [ADDRESS], який належав йому, однак право власності на даний житловий будинок за життя не оформив. За життя чоловік позивачки [PERSON] не залишив заповіт. Посилаючись на те, що вона залишилась єдиною спадкоємицею майна померлого чоловіка, спадщину за яким вона прийняла , так як була зареєстрована , постійно проживає та проживала на день смерті чоловіка у цьому будинку , на який відсутні правовстановлюючі документи, у зв'язку з чим нотаріус їй відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок , правовстановлюючі документи на будинок відсутні, а оформлення та реєстрація права власності на будинок не можливі,а тому просить суд ухвалити рішення , яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка- [PERSON]., померлого [INFO] на житловий будинок загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] В судове засідання позивач не з'вилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. На адресу суду від представника позивача надійшла заява у якій просить розглянути справу без участі позивача. Позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Ужгородського району в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду заяву, згідно якої не заперечують проти задоволення позовних вимог та просять розглянути справу без їх участі. /а.с. 32/ Розгляд справи проведено за відсутності сторін , які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів Ужгородського району № 26 від 14.02.1990 р. " Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та головам колгоспних дворів сіл В. Лази, Циганівці,Мінеральне,Червоне, Холмок, Минай, Концово, Розівка, Д.Поле, В.Геївці" вирішено : Ужгородському міжміському бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію будинків вказаних у списку який додається, оформити право власності на житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами в селах В. Лази, Циганівці,Мінеральне,Червоне, Холмок, Минай, Концово, Розівка, Д.Поле, В.Геївці і видати свідоцтва про право особистої власності окремим громадянам, в тому числі й за [ADDRESS] за [PERSON] в цілому, що стверджується рішенням виконавчого комітету Ради народних депутатів Ужгородського району № 26 від 14.02.1990 р. /а.с.4 - 6/ Як вбачається з довідки [PERSON] сільської ради від 25.09.2015 року № 341/02-32 житловому будинку, власником якого являється [PERSON] присвоєно поштову [ADDRESS] (раніше [ADDRESS])./а.с.33/ Судом встановлено, що позивач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] укладеним 22.07.1995 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] у виконкомі [PERSON] сільської ради Ужгородського р-ну, копія якого приєднана до матеріалів справи./а.с.8/ [INFO] в с. Тисаашвань, Ужгородського р-ну, Закарпатської області помер [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від [INFO] виданим виконкомом [PERSON] сільської ради Ужгородського р-ну, копія якого долучена до матеріалів справи./а.с.9/ Згідно довідки виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Ужгородського р-ну від 30.07.2015 року за №274/02-32, на день смерті [PERSON], який помер [INFO] , в [ADDRESS], проживала і була зареєстрована його дружина - [PERSON], [INFO] /а.с.10/ Згідно довідки виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Ужгородського р-ну від 30.07.2015 року за №273/02-32, заповіт від [PERSON] у [PERSON] сільській раді не посвідчувався. /а.с.11/ Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом до складу якої в тому числі входить житловий будинок, що знаходиться за адресою Ужгородський р-н., [ADDRESS], так як за життя останній заповіт не залишив. Враховуючи, що спадщина за померлим [PERSON] відкрилася у 2003 році, тому до даних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР. Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч.1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON], яка є дружиною померлого [PERSON] спадщину за померлим чоловіком прийняла в установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме вище вказаним будинком, в якому вона на день смерті спадкодавця була зареєстрована і проживала, що стверджується даними довідки виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Ужгородського р-ну від 30.07.2015 року за №274/02-32. Після смерті [PERSON], із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулася дружина спадкодавця [PERSON] Відповідно до абз. 2-3 п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Як встановлено судом, після смерті [PERSON] позивач спадщину відповідно до ст. ст. 548 - 549 ЦК УРСР прийняла , однак постановою приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 17 вересня 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало спадкодавцю [PERSON] померлому [INFO] , оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно - житловий будинок в [ADDRESS] Також з матеріалів справи слідує, що вказаний житловий будинок був збудований у 1954 році, що стверджується даними викопіювання з погосподарської книги №6 о/р 287. Однак на вказаний будинок відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення , або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Таким чином, оскільки спірний будинок було збудовано до 01.07.2004 року, то державна реєстрація прав на нього не була обов'язковою, а відтак виникнення права власноті на нього не залежить від державної реєстрації. Відповідно до п. 3.1 Роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Крім того,порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Вищевикладене зазначене у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Таким чином, зважаючи на те, що житловий будинок було збудовано у 1954 році, наявний технічний паспорт на вказаний будинок складений 07.09.2015 року Ужгородським РБТІ на замовлення [PERSON] , то такий будинок після смерті [PERSON] входить до складу спадкового майна. Судом встановлено, що в матеріалах справи наявна відмова приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 17.09.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 та ст. 392 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, тобто порушено її цивільне право на отримання спадщини, яке згідно до ст.16 ЦК України підлягає судовому захисту шляхом визнання права на спадкове майно, що узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ викладеному у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позивачем доведені ті обставини які викладені в позові, а отже вона як спадкоємець за законом має право на майно померлого чоловіка [PERSON], інших спадкоємців, які б претендували на дане спадкове майно у спадщині не має, приймаючи до уваги, що відповідно до діючого законодавства позивач має право на спадкування за законом на майно, яке належало спадкодавцю, через відсутність правовстановлюючих документів позивач позбавлена можливості прийняти спадщину в установленому законом порядку, іншого порядку визнати за нею право власності на спадкове майно законодавством не передбачено, суд зважаючи на визнання відповідачем позову, дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: Ужгородський р-н , с. Тисаашвань, вул. Латориця, буд.11. Крім того, відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved