Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

24.06.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з відповідачем з 01.09.2015 року до 31.05.2017 року проживали однією сімєю без шлюбу, вели спільне господарство, з 01.06.2017 року до 30.04.2019 року перебували у шлюбі, який в подальшому було розірвано. 13.10.2015 року під час проживання однією сімєю без шлюбу ними в інтересах сімї для спільного проживання за спільні кошти була придбана у спільну сумісну власність квартира [ADDRESS] . Покупцем у договорі купівлі-продажу, за згодою обох сторін зазначено відповідача. У період з 15.10.2015 року до 31.08.2016 року за рахунок спільних коштів, квартиру було відремонтовано, облаштовано меблями та побутовою технікою. 07.03.2019 року відповідач без його відома здійснила заміну замків вхідних дверей їхньої квартири. Відповідач, протиправно привласнивши все спільне та особисте майно, що знаходиться у квартирі [ADDRESS] , позбавила позивача користуватися та розпоряджатися ним, що стало підставою звернення до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 25.07.2019 року, через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі та застосувати строки позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що даний позов заявлений в межах позовної давності та є таким що підлягає до задоволення. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2019 року підготовче провадження у справі закрите, а справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечував та зазначив, що позов є необгрунтованим, безпідставним, вимоги не грунтуються на належних доказах, а тому в їх задоволенні просив відмовити в повному обсязі. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , який є позивачем по справі, перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , відповідачем по справі, що підтверджується засвідченої копії свідоцтва про шлюб виданого 01.06.2017 року Муніципалітетом Ая- Напа Фамагуста Кіпр. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 30.04.2019 року Фастівським міськрайонним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Київській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 35. Позивач звернувся до суду з даним позовом і просить суд встаноити факт проживання його та відповідача однією сімєю без шлюбу в період з 01.09.2015 року до 31.05.2017 року, а також, визнати майно об`єктом права спільної сумісної власності, здійснити його поділ. В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Чернишовою О.А., зареєстровано в реєстрі за № 2278, [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.10.2015 року зареєстровано право власності на вказану квартиру за відповідачем. Таким чином, встановлення факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу необхідно позивачу для підтвердження свого права на спірне майно. Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 7,8 Сімейного кодексу України (далі - СК України), ст.372 ЦК України. Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148 цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім`єю залежить від їх встановлення та доведеності. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Перевіряючи доводи позивача судом встановлено, що відповідач [PERSON] працювала вчителем англійської мови Бориспільської загальноосвітньої школи І-Ш ступенів № 8 з 15 листопада 2011 року по 31 серпня 2015 року. Як вбачається з Витягу з Наказу Фастівської спеціалізованої загальноосвітньої школи І-Ш ступенів №4 з поглибленим вивченням іноземних мов, відповідача було прийнято з 01.09.2015 року на посаду вчителя англійської і німецької мови до Фастівської спеціалізованої загальноосвітньої школи І-Ш ступенів №4 з поглибленим вивченням іноземних мов та в подальшому 20.08.2018 року, вона була звільнена з вказаної посади за власним бажанням. Позивач в обгрунтування позовних вимог про проживання з відповідачем однією сім"єю з вересня 2015 року зазначає, що після прийняття [PERSON] на роботу в учбовий заклад м.Фастова і її переїзд, вони проживали у його батьків, вели спільне господарство. Вказуючи, що проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу мало місце з 1 вересня 2015 року по 31 травня 2017 року, представник позивача на підтвердження позовних вимог посилалася на покази свідків. Разом з тим, допитані в суді свідок [PERSON] показав, що знайомий з позивачем з дитинства. Познайомився перший раз з відповідачкою при поході в Карпати в 2015 році. Знає , що сторони проживали в батьків позивача, а потім купили квартиру і стали проживати разом. Позивач просив дати свідчення що [PERSON] є його дружиною. Свідок [PERSON] , показав, що позивач є хрищеним батьком його дитини. На весіллі сторін він не був. Часто бачив позивача і відповідача разом на вулиці, у супермаркеті, виїзджали з ними на відпочинок на природу, і він рахував їх подружжям. Приходив до батьків позивача де були [PERSON] та [PERSON] . Відомо що позивач влаштував [PERSON] в працювати в школу. Зі слів позивача дізнався що вони планують купити квартиру. Пізніше дізнався, що вони купили квартиру. Що купувалося в квартиру він не бачив. Свідок [PERSON] , суду показав, що познайомився з позивачем в 2011 році коли оформлював будинок і після цього стали товаришувати. Ходили один до одного у гості, відпочивали разом. Вперше з [PERSON] познайомився у батьків позивача. [PERSON] приїхала до них у гості і це було влітку 2015 року. В подальшому вони позичили у нього гроші на квартиру це було чи 2015 чи 2016 рік. Позивач з ним розрахувався. Пізніше бачив в квартирі [PERSON] , яка розповідала про плани що де хоче розташувати в квартирі. Після 2015 року ставив у квартирі вікна і балкон. Свідок [PERSON] , суду показав, що допомогав фарбувати стіни і стелю в квартирі по [ADDRESS], підклеював шпалери та робив косметичний ремонт. З відповідачем познайомився на цій квартирі, яка обирала палітру кольорів. За роботу розрахувався позивач. До цього з відповідачем не був знайомий, а з позивачем познайомився раніше так, як в свій час позивач допомогав у бумажних справах по роботі. Свідок [PERSON] , суду показав, що є сусідом батьків позивача. Неодноразово бачив, як позивач з відповідачем вранці йшли на роботу. Бачив як вони йшли поруч. Зі слів сина знав що вони купили квартиру це було 2015 рік чи 2016 рік. В квартиру батьків заходив рідко по справам. Тетяну не бачив. Свідок [PERSON] , суду показала, що була продавцем квартири, яка є предметом судового розгляду. Їй зателефонував [PERSON] і запитав чи можуть вони з дружиною прийти подивитися квартиру. Після чого було укладено договір купівлі-продажу, який був оформлений на [PERSON] . Позивач розрахувався. Квартиру продавала в житловому стані. В квартирі були шпалери на стінах, балкон засклитий, в одній кімнаті було пластикове вікно, на кухні залишилися меблі - кухня, у коридорі шафа. Про спільне проживання сторін вона нічого не знає. За квартиру отримала кошти на суму вказану в договорі. Де взяли кошти не роповідали. Свідок [PERSON] , суду показав, що з позивачем давні знайомі. В 2015 році біля свого будинку по [ADDRESS] побачив позивача з дівчиною. Позивач на його запитання зазначив, що купили квартиру з дружиною в даному будинку. Будуть робити ремонт. В подальшому бачив, як вони носили коробки, меблі. [PERSON] спочатку казав, що відповідач є його дівчиною, а пізніше дружина. В 2015 році бачив їх рідко, а з 2016 року бачив їх разом в ранці вони їхали на роботу, бачив їх у місті, супермаркеті. В квартирі не був. Аналізуючи покази зазначених свідків суд зазначає, що покази свідків про те, що вони бачили разом позивача і відповідача в батьків позивача, на вулиці, в супермаркеті, в місті в купленій квартирі, жодним чином не підтверджує факт проживання сторін із 1 вересня 2015 року по 31 травня 2017 року однією сім"єю, ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та придбання майна в інтересах сім"ї за спільні кошти. Представник позивача в судовому засіданні наголосила на тому, що в п.18 Договору купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2015 року зазначено, що цей договір вчиняється за згодою [PERSON] , який проживає однією сім"єю з Покупцем [PERSON] . Однак, один лише факт зазначення у вказаному договорі про проживання однією сім"єю позивача з відповідачем не є достатнім та беззаперечним доказом спільного їх проживання як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Як і не підтверджує факту купівлі вказаного майна за спільні кошти сторін. На час купівлі квартири пройшов нетривалий час з якого позивач зазначає про проживання з відповідаче однією сім"єю без реєстрації шлюбу. Як зазначено судом, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Згідно з вимогами статей 76-81 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. У постанові Верховного Суду України від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц провадження № 61-2080св18 міститься правовий висновок, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Для вирішення питання щодо правового режиму такого майна підлягають встановленню: факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці; ведення спільного господарства, побуту; виконання взаємних прав та обов`язків; час придбання і джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); мета придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. В позовній заяві позивач зазначає, що за спільні кошти була придбана у спільну сумісну власність квартира [ADDRESS] . Квартира була придбана за ціною 149 000,00 грн., що на той час ( жовтень 2015 року ) становила 25 000 дол.США. Разом з тим, в Декларації про майновий стан позивача (позивач на час спірних правовідносин перебував на державній службі) за 2016 рік п.2.2.Декларації (члени сім"ї суб"єкта декларування в тому числі інші особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки із суб"єктом декларування) позивачем було зазначено відомості про батьків, а щодо [PERSON] , як особу з якою позивач проживає спільно і вони пов"язані спільним побутом та мають взаємні права та обов"язки інформація відсутня. Щодо об"єкту нерухомості (п.3 Декларації) відомості щодо квартири [ADDRESS] відсутні. Доходи (п.11 Декларації) - заробітна плата отримана за основним місцем роботи 97035 грн. Інших доходи у позивача відсутні. Згідно відомостей за Декларацією за 2017 рік (шлюб укладено 01 червня 2017 року) зазначено дружина - [PERSON] і спірна квартира зазначена, як власність відповідача 100 %. Згідно відомостей за Декларацією за 2018 рік зазначено дружина - [PERSON] і спірна квартира зазначена, як власність відповідача 100 %. Згідно із частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивач в позові зазначає, що в період з 13 жовтня 2015 року до 31 серпня 2016 року за рахунок спільних коштів сторін спірну квартиру було відремонтовано, облаштовано меблями та побутовою технікою. Перевіряючи надані позивачем письмові докази, судом встановлено, що на підтвердження зазначених фактів позивачем надано копія Договору без номера від 04.11.2015 року укладеного між Виконавець [PERSON] та Замовником [PERSON] згідно умов Договору виконавець бере на себе обов"язок щодо виконання робіт за завданням замовника - виготовлення та встановлення металопластикових вікон. Термін виконання робіт становить 14 днів. Згідно Акту № 1 приймання виконаних будівельно-ремонтних робіт від 05.04.2016 року позивач був Замовником на проведення будівельних-ремонтних робіт в квартирі [ADDRESS] на суму 20320,00 грн. Суд не бере до уваги наданий Товарний чек від 10.11.2015 року на суму 41670 грн. Так, як даний чек не містить відповідних реквизитів. Згідно Товарного чеку № 15/06 від 15.06.2016 року позивачем було замовлено Кондиционер (1 шт.) за адресою [ADDRESS]. Ціна товару становила 10980 грн. Що стосується Рахунку-фактури № ВК-16.25 від 03.08.2016 року та Видаткової накладної № ВК-16.27 від 19.08.2016 року на придбання меблів, суд також важає дані докази не належними доказами так, як не містять всіх необхідних реквизитів притаманим документам, а також, представником позивача не було надано їх оригіналів. За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Разом з тим, позивач звертається до суду з даним позовом предметом якого є визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності, яка була придбана за спільні кошти під час проживання сторонами однією сім"єю без шлюбу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, позивачем не було надано суду належних доказів підтвердження факту проживання з відповідачкою однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2015 року по 31 травня 2017 року, зокрема наявності усталених відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також наявності єдиного бюджету у цей період, здійснення спільних витрат, придбання останніми майна в інтересах сім`ї, що підлягає обов`язковому встановленню при доведенні факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Матеріали справи також не містять жодного належного та допустимого доказу придбання [PERSON] та [PERSON] майна яке просить позивач визнати об"єктами права спільної сумісної власності (згідно переліку зазначеного в позовній заяві). Суду не надано належних доказів про час його придбання, ціну, кошти, за які таке майно було придбано, наявність вказаного майна на час розгляду справи. Під час розгляду справи представником позивача зазначалися лише обставини придбання квартири, а щодо іншого майна будь-яких доказів суду не надавалися і вони не досліджувалися. Також, у судовому засіданні 22.11.2019 року представником позивача були надані суду для огляду копії фотокарток, копії листівок, однак судом вказані докази до розгляду прийняті не були, оскільки були подані із пропуском встановленого законом строку для їх подання та порушенням процесуального порядку подання (ч. 8, 9 ст. 83 ЦПК України). Суд приходить до висновку, що наведені позивачем підстави у позові та надані ним докази не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя, наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між [PERSON] та [PERSON] . Усталених відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірної квартири і іншого майна за їх спільні сумісні кошти або спільною працею. Також, при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, в тому числі Постанові ВП ВС від 03.07.2019 року по справі №544/8023/15-ц, в якій зазначено, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3,74 СК України). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі 6-2253цс15, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Обов`язок доказування своєї трудової та/або фінансової участі у створенні спільної сумісної власності поза шлюбом належить позивачу. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, надавши правову оцінку всім представленим доказам, які встановлюють дійсні обставини справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість та недоведеність.

Outcome: dismissed