Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

В квітні 2014 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON] та ПАТ "ОТП Банк" в якому просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу товарів (віконних склопакетів) від 6 жовтня 2013 р., укладений між нею та ФОП [PERSON]; - визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 6 жовтня 2013 р., укладений між нею та ПАТ «ОТП Банк»; - визнати недійсним договір страхування від нещасних випадків № 20/01/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р., укладений між нею та ПАТ «ОТП Банк»; - визнати недійсним договір добровільного страхування держателя кредитної картки № 06/08/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р., укладений між нею та ПАТ «ОТП Банк». В обґрунтування позову зазначила, що 6 жовтня 2013 року вона, з смт. Добрянка Ріпкинського району Чернігівської області, разом з іншими мешканцями смт. Добрянка, на автомобілі була доставлена в офіс ФОП [PERSON] (м. Чернігів, вул. Войкова, 10, офіс 4) де між нею та ФОП [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу товарів (віконних склопакетів). Вважає, що під час укладення всіх зазначених договорів ФОП [PERSON] було порушено її права визначені законодавством України про захист прав споживачів. Вказує, що відповідно до умов договору підряду ФОП [PERSON] зобов’язувався виготовити та встановити впродовж 30 робочих днів з моменту попередньої оплати в сумі 13917 грн. за виготовлення 10 склопакетів металопластикових виробів - віконних склопакетів різного розміру, середньою вартістю 1191 грн. 96 коп. за 1 метр квадратний. Таким чином, предметом договору є товар який мав бути створений ФОП [PERSON] в майбутньому та відомості про який вона отримала за описом, що надав їй консультант. Зазначає, що з метою оплати зазначеного вище товару в цей же день 6 жовтня 2013 року нею з представником ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № [NUMBER], відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» впродовж 3 днів з моменту отримання оригіналу свого примірника договору зобов’язувався перерахувати на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] грошові кошти за придбаний товар (склопакети) в сумі 13918 грн.. Також зазначає, що між нею та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір страхування від нещасних випадків № 20/01/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р. та договір добровільного страхування держателя кредитної картки № 06/08/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р., про що вона дізналась лише вдома, коли ознайомлювалась з умовами кредитного договору. Вказує, що впродовж 3-х днів ПАТ «ОТП Банк» перерахував грошові кошти в сумі 13918 грн. ФОП [PERSON] виконавши таким чином вимогу про попередню оплату товару. Приїхавши додому та детально ознайомившись з договором підряду вона вирішила відмовитись від нього з наступних причин: - умови письмового договору істотним чином відрізнялись від умов, пояснення щодо яких консультант надавав нам за місцем проживання, зокрема щодо низької вартості вікон, безпроцентності кредиту, вигідності, обмеженості та унікальності пропозиції, перевагами продукції в порівнянні з іншими виробниками тощо; - замовлення до договору, на якому міститься креслення склопакетів, не підписане продавцем і, відповідно, замовлення може бути виготовлене за розмірами, кольором та комплектацією на власний розсуд продавця; - строк виконання договору зазначений в п. 3.2 неконкретний та розпливчастий, зокрема, зазначено 30 робочих днів з моменту внесення авансу, проте, міститься посилання (мовою оригіналу) «в случае необходимости металлоподготовки, изделия изготовляются и доставляются с момента окончания металлоподготовки». Що таке металопідготовка в який термін вона проводиться та за яких умов є необхідною в договорі не зазначено, що надає можливість ФОП [PERSON] виготовляти та доставляти товар на власний розсуд у невизначений термін; - відповідно до умов п. 3.3. договору доставка товару здійснюється впродовж 24 годин з моменту повідомлення про таку покупця по телефону, проте в договорі її телефон не зазначено, що унеможливлює виконання договору; - у договорі відсутня будь-яка відповідальність виконавця за неналежне виконання умов договору; - її платоспроможність не дозволяє здійснювати витрати у визначених кредитним договором розмірах. Вказує, що вона вранці 08 жовтня 2013 року приїхала до офісу ФОП [PERSON] та відмовилась (усно) та письмово від замовлення. Представнику ФОП [PERSON] вона заявила про категоричну відмову від замовлення та надала письмову заяву. Вказує, що вона звернулась до правоохоронних органів з письмовою заявою та була визнана потерпілою у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12013260010004865. Посилаючись на ст.ст. 214, 525, 651, 702 ЦК України, вважає, що їй надано право відповідно до закону в односторонньому порядку відмовитись від договору з відповідними правовими наслідками у вигляді відшкодування продавцеві витрат понесених ним у зв’язку із вчиненням дій щодо виконання договору. При цьому, зазначає, що враховуючи що на момент її звернення 8 жовтня 2013 року виконавець не приступив до виконання замовлення жодних витрат він не поніс. Посилаючись на ст.. 653 ЦК України та на відмову від договору, вважає, що ФОП [PERSON] мав припинити всі дії за договором та повернути всю суму авансу, чого ФОП [PERSON] не зробив. При цьому, кредитний договір та договори страхування надані їй були в єдиному пакеті документів, представник ПАТ «ОТП Банк» вказала лише місця де вона має розписатись; про їх умови їй взагалі ніхто не пояснював, а їх текст написаний настільки дрібним шрифтом, що його прочитання є вкрай складним та потребує тривалого часу. Посилаючись на ст.ст. 1, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», на довідку Чернігівської обласної товарної агропромислової біржі від 06.03.2014 року щодо середньої ціни 1 квадратного метра металопластикових конструкцій (вікон) в 622 грн. 49 коп., щодо вартості встановлення вікон в розмірі 110 грн. за один квадратний метр, щодо вартості доставки вікон в сумі 350 грн., вважає, що під час укладення всіх зазначених договорів щодо неї як ФОП [PERSON], так і ПАТ «ОТП Банк» були вчинені дії з використанням нечесної підприємницької практики, так як сукупна вартість вікон, їх доставки та встановлення складає 770 грн. за квадратний метр, а не 1191 грн. 96 коп., як це зазначено в укладеному нею договорі, тобто майже вдвічі перевищує звичайну вартість такої продукції. Зазначає, що у відповідності з умовами страхування від нещасних випадків HACK «Оранта» найбільший страховий платіж (за умови, що вона займалась акробатикою, боксом, контактними видами спорту, тощо) складає 1,6 % від суми страхування на рік, тому при страхуванні в HACK «Оранта», з такою страховою сумою, то страховий платіж складав би 445 грн. 38 коп., а не 3340 грн. 32 коп., як це зазначено в договорі страхування укладеному з ПАТ «ОТП Банк». Вважає, що договір добровільного страхування держателя кредитної картки 06/08/[NUMBER] укладений з ПАТ «ОТП Банк» взагалі укладено на користь ПАТ «ОТП-Банк». Зазначає, що загальна сума вартості вікон (при їх договірній вартості 13 918 грн.), яку вона мала сплати на користь ПАТ «ОТП Банк» впродовж 2-х років складає 28 132 грн. 86 коп., і вона вважала, що зможе оплатити обумовлену суму 13 918 грн. за рахунок заробітної плати, але ні в якому разі не допускала, що місячні платежі визначені у подвійному розмірі. Крім того, зазначає, що: - жодної унікальності пропозиції продукції не існувало; - жодних знижок на металопластикову продукцію ніхто не надавав, а навпаки, продукція реалізовувалась за ціною майже вдвічі дорожче від реальної вартості; - обмеженості пропозиції продукції не існувало; - за наявності в неї достовірної інформації щодо ціни продукції, загальної вартості кредиту, вартості страхування, то вона в жодному випадку б не уклала всі зазначені договори у зв’язку з явною невигідністю їх умов; - з боку як ФОП [PERSON] так і ПАТ «ОТП Банк» спільно вчинено дії які вводять споживача в оману та є агресивними і, як наслідок, такі договори є недійсними. До початку розгляду справи по суті, позивачка збільшила позовні вимоги та просила розірвати договір про виконання робіт по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій від 6 жовтня 2013 року, укладений між нею та ФОП [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що у вихідний день (неділю) 06.10.2013 року, довірені особи [PERSON] доставили її та [PERSON] і [PERSON] в офіс відповідача, розташований на вул.Войкова в м.Чернігові, де в присутності представника ПАТ “ОТП Банк”, вона підписала договір з суб”єктом підприємицької діяльності про виготовлення і установку віконних склопакетів, а також договір з банком про отримання споживчого кредиту. Вона не погоджувала укладення договору страхування держателя кредитної картки і про його підписання дізналася вже вдома, ознайомившись зі змістом отриманих документів. На третій день після підписання договорів, вона спільно з [PERSON] та [PERSON] звернулись в офіс відповідача з письмовими заявами про розірвання договору підряду і ці заяви у них були прийняті. В той же час, [PERSON] ухиляється від розірвання договору, а місцезнаходження його невідоме. Представники ПАТ “ОТП Банк”, в свою чергу, відмовились від розірвання договорів про надання кредиту і страхування, пояснивши, що грошові кошти [PERSON] вже перераховано. В той же час, вона кредитних карток і коштів у готівковій чи безготівковій формі від ПАТ “ОТП Банк” не отримувала, роботи передбачені договором в її інтересах, [PERSON] не виконав. В судове засідання ФОП [PERSON] не з’явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи телеграмою на адресу місця проживання, яка вказана в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що зафіксовано у фіскальному чеку. Представник ПАТ «ОТП Банк» [PERSON] в судове засідання не з’явився, направив на адресу суду заперечення проти позову, в якому просив відмовити в задоволенні позову та розглядати справу у їх відсутність. Суть заперечень проти позову зводиться до того, що вимоги про визнання недійсними договорів споживчого кредиту та страхування є безпідставними, так як кредитний договір є справедливим і зрозумілим, підписаний при вільному волевиявленні сторін, не порушує прав позивачки, їй було роз’яснено суть договору та надана повна інформація, передбачена ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», він не містить двозначних формулювань і повністю відповідає вимогам ЦК України, в т.ч. і ст.. 203, Закону України «Про захист прав споживачів», грошові кошти відповідно до умов договору позивачкою отримано шляхом перерахування за її дорученням на рахунок продавця товарів/послуг. Вказують, що питання, що стосується товару, який придбається споживачем за рахунок кредитних коштів, регулюються окремим договором, який укладається між продавцем товару та споживачем та не впливає на виконання останнім зобов’язань за кредитним договором, а також на його чинність. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], які дали показання аналогічні поясненням позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п‘ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. В пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. По справі встановлено, що 6 жовтня 2013 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір підряду, відповідно до умов якого ФОП [PERSON] зобов’язувався за дорученням позивачки виконати роботи по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій по розцінкам ФОП [PERSON], загальною площею 11,676 кв.м., вартість яких складає 13917 грн.. Згідно з п. п. 3.1 та 3.2 Договору, при його укладенні замовник зобов’язується сплатити виконавцю аванс в сумі 13917 грн., а виконавець зобов’язується виготовити та доставити вироби протягом 30 робочих днів, а у випадку необхідності метало підготовки, то ці вироби доставляються після металопідготовки. Слід зауважити, що Замовлення № 3674 від 6 жовтня 2013 р. (замовник [PERSON]М.) не підписано виконавцем. Суд вважає, що відсутні підстави, передбачені ст.ст. 215, 203 ЦК України для визнання вказаного договору підряду недійсним, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. В той же час, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно ч. 2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] доводиться, що 9 жовтня 2013 р., позивачка, перебуваючи за адресою: м. Чернігів, вул. Войкова, 10, офіс 4, написала заяву ФОП [PERSON] про відмову від договору. Заяву про розірвання договору з ФОП [PERSON] позивачка направляла по пошті 14 жовтня 2013 р.. Однак вказана заява була повернута Укрпоштою з позначкою «за закінченням терміну зберігання». Заяву про розірвання договору датовану 30 жовтня 2013 р. позивачка направляла ФОП [PERSON] по пошті 01.11.2013 р., що стверджується відповідним чеком. По справі встановлено, що незважаючи на це, відповідач ФОП [PERSON] своєчасно не виготовив та не здійснив поставку та встановлення металопластикових вікон за місцем проживання позивачки, що стверджується довідкою Добрянської селищної ради, чим істотно порушив строки обумовлені договором. Виходячи з того, що [PERSON], як замовник в договорі про виконання робіт по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій та споживач цих послуг в односторонньому порядку відмовилася від вказаного договору у повному обсязі, і така відмова передбачена в ч. 2 ст. 867 ЦК України та в ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд знаходить, що слід розірвати договір про виконання робіт по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій від 6 жовтня 2013 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON]. Щодо вимог позивачки про визнання недійсним договору споживчого кредиту, то суд враховує наступне. По справі встановлено, що 6 жовтня 2013 р. між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір № [NUMBER] про надання споживчого кредиту, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» надав позивачці споживчий кредит на 24 місяці, зі сплатою 0,01 % річних, а остання отримала його: - на придбання Товару, а саме металопластикових вікон у Продавця 1, яким є ФОП [PERSON], що реалізує Товари в рамках програми споживчого кредитування Банку, із залученням кредитних коштів ПАТ «ОТП Банк» у розмірі 13918 грн.; - на придбання Товару у Продавця 2, яким є ПАТ «СК «[PERSON] страхування» (страховий агент - ПАТ «ОТП Банк»), що реалізовує Послуги страхування в рамках програми споживчого кредитування Банку в розмірі 3340 грн. 32 коп.. Згідно п.п. 1.2.2-1.2.3 даного Договору, з метою контролю за цільовим використанням Кредиту, ПАТ «ОТП Банк» перераховує визначені п. 1.1. цього Договору суми Кредиту на користь Продавців в рахунок оплати Товару та Послуг. Підставою для перерахування Банком коштів, у тому числі Продавцю 1 є оригінал цього Договору. Банк перераховує кошти Продавцю протягом трьох робочих днів з дати отримання Банком оригіналу свого примірника даного Договору. З вказаного договору вбачається, що позивачка при підписанні договору підтверджувала, що Банк повідомив її у письмовій формі про особу та місцезнаходження Банку; кредитні умови (мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями Позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов’язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як комісії, витрати на страхування, юридичне оформлення, консультаційні витрати, тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; відомості про те, від кого Позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Вказане спростовує твердження позивачки про відсутність в неї, під час укладення договору, достовірної інформації щодо ціни продукції, загальної вартості кредиту, вартості страхування. Представником ПАТ «ОТП Банк» [PERSON] визнається та обставина, що ПАТ «ОТП Банк» перерахував, а ФОП [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 13917 грн. в рахунок вартості товару за договором підряду. В рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов’язань” зазначено, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. У Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів” від 09 квітня 1985 року № 39/248 наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Згідно ч. 4 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Позивачка, в порушення приписів ст.ст. 10, 60 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", не надала належних та допустимих доказів порушення її прав при укладанні договору споживчого кредиту та того, що договір споживчого кредиту укладений з використанням нечесної підприємницької практики з боку ПАТ «ОТП Банк». Слід зауважити, що показання свідків самі по собі не є беззаперечними доказами на підтвердження порушень при укладені договору споживчого кредиту. Крім того, в пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Враховуючи те, що в ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" закріплено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, тому, в разі доведення, що договір споживчого кредиту укладений з використанням нечесної підприємницької практики, то такий договір є недійсним у силу закону, тобто нікчемним та не може бути визнаний таким у судовому порядку. Вказане є самостійною підставою для відмови в позові в частині визнання недійсним договору споживчого кредиту. Згідно ч. 6 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відклик Слід зауважити, що письмове повідомлення Банку, в 14-денний строк, про відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, без повернення Банку грошових коштів згідно закону не може бути підставою для розірвання вказаного договору споживчого кредиту в судовому порядку, а тим більше для визнання його недійсним Тому позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту задоволенню не підлягають. Щодо вимог [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними договорів: страхування від нещасних випадків № 20/01/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р. та добровільного страхування держателя кредитної картки № 06/08/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р., то суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що 6 жовтня 2013 р. між Страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Кардіф», в особі генерального директора [PERSON], який діє на підставі Статуту, від імені якого діє, на підставі укладеного Договору доручення № 46 від 1 липня 2010 р. страховий агент, а саме: АТ «ОТП Банк», в особі члена Правління [PERSON] та начальника Управління продажів роздрібного бізнесу [PERSON], на підставі довіреностей № 1223 від 13.07.2012 р. та № 271 від 24.02.2012 р. (п. 1), та [PERSON], як страхувальником укладено договір добровільного страхування держателя кредитної картки 06/08/[NUMBER] (п. 2); предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов’язані із життям, здоров’ям та працездатністю [PERSON], як застрахованої особи або невиконанням застрахованою особою своїх фінансових зобов’язань за Кредитним договором внаслідок втрати доходу від трудової діяльності з причин Вимушеного безробіття (п. 5); вигодонабувачем за даним договором є АТ «ОТП Банк» (п. 4); страхова сума встановлена в розмірі 1 000 грн. (п. 7); страховий платіж за перший місяць страхування в кожному році страхування розраховується шляхом добутку страхового тарифу, зазначеного в п. 8.1 Договору, та страхової суми визначеної згідно умов п. 7 Договору і становить 24 грн., з урахуванням умов п. 9.3 Договору (п. 9.1); строк дії договору з 06.10.2013 р. по 06.10.2016 р. (п. 10); договір набирає чинності з дати сплати страхового платежу за перший місяць страхування в першому році страхування (п.10.1); дія цього Договору припиняється у разі несплати Страхувальником страхових платежів ц встановлені цим Договором строки та розміри (п.п. «в» п. 18.2). По справі встановлено, що 6 жовтня 2013 р. між Страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал-страхування», в особі Голови Правління [PERSON], який діє на підставі Статуту та [PERSON], як страхувальником було укладено договір страхування від нещасних випадків № 20/01/[NUMBER], предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов’язані із життям, здоров’ям та працездатністю [PERSON], як застрахованої особи, вигодонабувачем за ним є АТ «ОТП Банк», відповідальність страховика встановлюється в розмірі загальної заборгованості застрахованої особи перед АТ «ОТП Банк» за Договором про надання споживчого кредиту на дату подачі АТ «ОТП Банк»/Страхувальником Страховику заяви про настання страхової події та виплату страхового відшкодування, але не більше страхової суми; місячний страховий тариф – 1 % від Страхової суми; одноразова страхова премія складає 3340 грн. 32 коп.; страховий платіж повинен бути сплачений Страхувальником в повному обсязі, одноразово протягом 3 банківських днів з дати укладення цього Договору; строк дії договору з 06.10.2013 р. по 06.10.2015 р. з дати набуття чинності. В силу ст. 15 Закону України «Про страхування», страховим агентом є фізичні особи або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням страховика і виконують частину його страхової діяльності (укладення договорів страхування, одержання страхових платежів, виконання робіт, пов'язаних з виплатами страхових сум і страхового відшкодування), тобто представниками страховика і діють в його інтересах за винагороду на підставі договору доручення із страховиком. За змістом ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, ст. 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. Сторонами в цивільному процесі, відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, є позивачі і відповідач. Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач – це особа, яка має безпосередній зв’язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами. Виходячи з наведеного, відповідачем у справі про визнання недійсними договорів: страхування від нещасних випадків № 20/01/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р. та добровільного страхування держателя кредитної картки № 06/08/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р. мають бути страховики, якими є ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал-страхування» та ПрАТ «Страхова компанія «Кардіф» відповідно, а не ПАТ «ОТП Банк», як вигодонабувач по даним договорам та страховий агент ПрАТ «Страхова компанія «Кардіф». Враховуючи те, що вимоги до ПрАТ «Страхова компанія «Кардіф», ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал-страхування» заявлені не були, позивачка не клопотала про їх залучення в якості співвідповідачів, вказані вимоги заявлені до ПАТ «ОТП Банк», який не є належним відповідачем по справі, то слід відмовити в задоволенні вимог [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними договорів: страхування від нещасних випадків № 20/01/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р., добровільного страхування держателя кредитної картки 06/08/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р.. Крім того, самостійною підставою для відмови в позові в частині визнання недійсним договору добровільного страхування держателя кредитної картки 06/08/[NUMBER] від 6 жовтня 2013 р. є те, що ні позивачка, ні ПАТ «ОТП Банк» (незважаючи на витребування цих доказів на підставі ухвали суду) не надали доказів виконання п. 10.1 договору добровільного страхування держателя кредитної картки 06/08/[NUMBER] щодо сплати страхового платежу за перший місяць страхування в першому році страхування, тобто доказів набрання вказаним договором чинності. При цьому, в судовому порядку може бути визнаний недійсним лише договір, який набрав чинності, а договір, який не набрав чинності не створює для сторін правових наслідків. На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивачка була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, з відповідача ФОП [PERSON] щодо якого задоволені вимоги слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп..

Outcome: partial