Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 12.05.2008 року відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 1500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості. Підписом у заяві відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами банку" є формою кредитного договору. Відповідно до п.5.5 "Тарифів банку" банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік. Відповідачка зобов"язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Внаслідок порушення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором у відповідача, станом на 31.07.2014 року виникла заборгованість, загальна сума якої становить 6881,29 грн. Враховуючи те, що відповідачка в добровільному порядку заборгованість за кредитом не погасила, просить позов задовольнити. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності, позов підтримав та не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з"явилася. До початку розгляду справи подала суду заяву із клопотанням про здійснення розгляду справи у її відсутності. Заявлений позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач пропустив встановлений загальний трьохрічний строк позовної давності. Дослідивши письмові докази, які подані у розпорядження суду, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що між сторонами 12.05.2008 року було укладено кредитний договір б/н. Відповідно до цього договору відповідачка отримала кредит в сумі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість відповідачки станом на 31.07.2014 року складає 6881,29 гривень. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Однак такі умови не свідчать про те, що договір не має строку виконання, а зазначені положення договору не відповідають вимогам ст.ст. 251,252 ЦК України. Суд приходить до висновку, п.п. 9.3,9.4, 9.6, 9.7, 3.1.1., 3.1.2., 3.1.3 Умов та правил надання банківських послуг свідчать про встановлення строку дії кредитного договору та початок перебігу строку, з якого дія кредитної карти припиняється, а банк набуває права вимоги за договором, а також настає початок строку, з якого у банку виникає право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Встановлено, що фактично між сторонами було укладено договір споживчого кредитування у письмовій формі, що підтверджується тільки Заявою позичальника, строк виконання зобов'язань за якою встановлений до 12.05.2009 року. Ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пленум Вищого спеціалізованеого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснив, що з урахуванням п.7 ч.13 ст.11. Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту строк давності якого минув. Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] 29.08.2014 року, пропустивши таким чином встановлений статтею 257 ЦК України загальний трьохрічний строк позовної давності. Відповідачка заявила клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed