Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю „Краматорськтеплоенерго" звернувся до суду з позовом, вказуючи, що підприємство з 01.01.2007р по дійсний час, згідно до встановлених Краматорською міською радою тарифів, здійснює поставку теплової енергії і гарячого водопостачання фізичним особам - споживачам послуг, в тому числі й [PERSON] , відповідачу-1 у справі, яка разом з членами своєї сім`ї - [PERSON] , відповідачем-2 у справі, проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що відповідачі в період з 01.12.2014р по 01.12.2019р ухиляються від оплати за поставлену теплову енергію на опалення, в результаті чого за ними утворилась заборгованість в загальній сумі 43 168,35грн. Просить стягнути з відповідачів солідарно на користь ТОВ „Краматорськтеплоенерго" вищевказану суму заборгованості за поставлену теплову енергію на опалення, а також у рахунок повернення сплати судового збору в розмірі 1921,00 грн. Заочним рішенням Краматорського міського суду від 13.04.2020 позов ТОВ „Краматорськтеплоенерго" було задоволено у повному обсязі. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 28.01.2021 року вищезазначене заочне рішення суду було скасовано за заявою відповідачки [PERSON] та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача ТОВ „Краматорськтеплоенерго" Горлаковська Т.І. в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідачка-1 [PERSON] , яка про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином, в судове засідання не з`явилася по невідомим причинам. Відповідачка-2 [PERSON] не погоджується з позовом, надавши суду відзив, згідно до якого вказує, що в позовній заяві зазначається, що позивач здійснює поставку теплової енергії фізичним особам - споживачам, в тому числі [PERSON] та стверджує, що відповідач та члени його родини у кількості 1 повнолітніх осіб мешкає (ють) у квартирі [ADDRESS] . Проте, зазначене не відповідає дійсності, оскільки, [PERSON] не є власником квартири, та жодного дня не мешкала в зазначеній квартирі, а відтак, не є споживачем послуг, які надає позивач, а значить не може бути й відповідачем по даній справі. Зазначає, що між нею ( [PERSON] ), як власником квартири, та [PERSON] був укладений договір оренди, згідно якого останній було надано право тільки зареєструватися за вказаною адресою, але не мешкати в ній, а фактично відповідачка-1 мешкала у м.Донецьку. Договір оренди був розірваний у квітні 2014 року та після цього вона ( [PERSON] ) не бачила [PERSON] , не має з нею зв`язку, а відтак, не має навіть можливості повідомити їй про розгляд цієї справи. Підтвердженням того, що за даною адресою [PERSON] не мешкає, є повернені до суду листи, на яких зазначено, що адресат вітсутній. Також, вказує, що в позовній заяві зазначено, що позивач заявляє вимоги щодо сплати за свої послуги, які фактично не надавалися, за період часу з 01.12.2014р по 01.12.2019р, щодо чого вона ( [PERSON] ) заперечує, оскільки, по- перше, послуги не надавалися, оскільки, з 2004 року має індивідуальне опалення, по- друге, вказаний період за межами строків позовної давності, а позивач не заявляв про поновлення строків та не вказував на поважність іх пропуску. За таких обставин вона ( [PERSON] ) заявляє клопотання про застосування строків позовної давності. Щодо розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до ст.141 ЦПК України зазначає, що звертає увагу, що вона ( [PERSON] ) на відміну від позивача намагалася врегулювати спірне питання в позасудовому порядку. Однак, позивач категорично відмовився застосувати законодавство, яке діяло на момент встановлення відповідачем індивідуального опалення, та й взагалі прислухатися до здорового глузду, адже сплата за 1) фактичне використання теплоенергії індивідуального опалення та 2) нарахування за послуги позивача, якими відповідач не користується, є абсурдним само по собі. Так, на початку діяльності у 2007 році позивач присилав свого представника щоб зафіксувати відсутність комунікацій, через які постачається теплова енергія позивача. Однак, не дивлячись на те, що переконалися у відсутності комунікацій, та навіть відсутність тепла від мереж, що проходять через її ( [PERSON] ) квартиру транзитом (оскільки вони винесені за межі квартири та заізольовані), відмовилися складати акт, вимагаючи сплати незаконно нарахованої ними суми до дати проведення ними обстеження мого житла. Отже, позивач, добре знаючи, що в її ( [PERSON] ) квартирі відсутні мережі централізованого опалення навіть транзитом, продовжують нараховувати неіснуючі борги. Щодо наявності індивідуального опалення в її ( [PERSON] ) квартирі за адресою: [ADDRESS] , зазначає, що вказана квартира була придбана за договором купівлі-продажу №575706 від 03.07.2003р та зареєстрована у встановленому законодавством порядку. Квартира була придбана в занедбаному стані, де були відсутні всі комунікації (радіатори опалення, газова плита, ванна-, раковини, вмивальники, відрізане світло, електричні дроти вирвані із стін та стелі, відсутні розетки), про що вона ( [PERSON] ) повідомила ЖЕК, який на той час обслуговував цей будинок, тому за таких обставин нею ( [PERSON] ) було прийняте рішення про встановлення індивідуального опалення. Оскільки на момент розробки проекту правил від`єднання не існувало, вона замовила проект на газопостачання, який був виготовлений, розглянутий та зареєстрований 28.04.2004р за №30578 та введений. Як зазначалося вище, вона ( [PERSON] ) у 2007 році зверталася до позивача з метою врегулювання спірних відносин, оскільки вважає незаконним при наявності законно встановленого прибору індивідуального опалення та відсутності комунікацій централізованого опалення та, як слід, відсутності послуг позивача. Але, позивач, добре знаючи, що в її ( [PERSON] ) квартирі відсутні мережі централізованого опалення навіть транзитом, продовжують нараховувати неіснуючі борги. Та, не дивлячись на те, що надані всі підтверджуючі встановлення прибору індивідуального опалення у 2004 році документів, надав відповідь, посилаючись на нормативні акти більш пізньої дати, а саме, Наказ Міністерства будівництва №4 від 09.12.2005р, Рішення виконкому №167 від 03.05.2006р, листа Облдержадміністрації від 26.09.2006р №06/14я-2548, що свідчить про формальність даної відповіді та небажання врегульовувати спірні питання. Встановлюючи прибори індивідуального опалення на початку 2004 року, вона ( [PERSON] ) за жодних обставин не могла передбачити прийняття вказаних рішень влади майже через два роки після проведення робіт. Просить в позовних вимогах відмовити в повному обсязі та застосувати строки позовної давності щодо позовних вимог, що поза строками трирічної давності. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлений позов ТОВ „Краматорськтеплоенерго" частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач ТОВ „Краматорськтеплоенерго" є юридичною особою, діє на підставі Статуту. Основним видом діяльності підприємства є діяльність з виробництва, постачання та транспортування тепло- та електричної енергії. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек… за №1424796 від 07.08.2003р убачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , являється приватною власністю [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу серії ВАМ №575706, посвідченого 03.07.2003р Першою Краматорською державною нотаріальною конторою, реєстр №2-2649. Право власності на квартиру 07 серпня 2003 року зареєстровано за [PERSON] в Краматорському міському бюро технічної інвентаризації (копія Витягу за №1185749 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.08.2003р). В зазначеній вище квартирі зареєстрована відповідачка-1 [PERSON] , про що свідчить довідка із СЄЗ Краматорської міської ради від 04.12.2019р та довідка №1715 про реєстрацію місця проживання ооби із Територіальної громади Краматорської міської ради вд 10.01.2020р. Позивач ТОВ „Краматорськтеплоенерго" є постачальником послуг з централізованого опалення [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий у ТОВ „Краматорськтеплоенерго" на ім`я відповідачки [PERSON] . З 01 грудня 2014 року по 01 грудня 2019 року за особовим рахунком № [NUMBER] , закріпленим за [PERSON] за вищевказаною адресою по оплаті за поставлену теплову енергію на опалення числиться заборгованість в загальній сумі 43 168,35грн. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на час винекнення спірних правовідносин). Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини другої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18). Частиною 1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р №630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Розмір заборгованості підтверджений письмовим доказом у вигляді розрахунку, яка за період з 01.12.2014р по 01.12.2019р складає 43 168,35 грн. Однак, відповідачка [PERSON] у своєму відзові на позов ставить питання про застосування строку позовної давності. Згідно ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки характер правовідносин, що склалися між сторонами, передбачає внесення оплати за фактичного надані послуги з теплопостачання шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, то строк позовної давності повинен обраховуватися щодо кожного платежу окремо. Таким чином, оскільки позов було подано до суду лише 18.12.2019 року, то стягненню підлягає заборгованість лише за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню солідарно заборгованість за поставлену теплову енергію на опалення за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2019 року в сумі 30 257,50 грн. В іншій частині позову слід відмовити. При ухваленні рішення суд не бере до уваги доводи відповідачки [PERSON] , викладені нею у відзові на позов, про те, що вона не користувалася послугами ТОВ «Краматорськтеплоенерго», оскільки в її квартирі встановлено індивідуальне опалення, з таких підстав. Питання відключення мереж централізованого опалення та постачання гарячої води в багатоповерхових житлових будинках регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Мінбуду від 22.11.2005 р. N 4. Відповідно до п. 24,25,26 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення…, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630, - споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про теплопостачання" схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Згідно з пунктами 2.1, 2.2 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг центрального опалення та гарячого теплопостачання орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу комісію для розгляду таких питань. Комісія після вивчення конкретних умов приймає рішення, яке оформлюється протоколом, витяг з якого надається заявникові. При позитивному рішенні комісії, заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального теплопостачання і відокремлення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання. Згідно з пунктами 2.5, 2.6, 2.7 вищезгаданого Порядку, відключення приміщень від внутрішньо будинкових мереж виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця таких послуг та власника квартири або уповноваженої ним особи. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження відповідного акта сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого опалення. Враховуючи, що відповідачка не виконала вимог Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, до вчинення дій щодо відключення, суд вважає, що вона здійснила від`єднання від мереж централізованого опалення самовільно та не дотрималася вимог щодо складання та затвердження акту про відключення її квартири від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, закріплених у пунктах 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання. Оскільки [PERSON] самовільно відключила свою квартиру від централізованого опалення та не вирішила у передбаченому чинним законодавством порядку питання про надання дозволів на таке відключення, відсутні підстави для скасування нарахувань за теплову енергію. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Таким чином, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 346,42 грн, по 673,21грн з кожної відповідачки, який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial