Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення суми, що належить виплаті при звільненні, в якому просив стягнути з відповідача невиплачену при звільненні заробітну плату за період з 01.12.2017 по 23.02.2021 в сумі 249 983,00 гривень без утримання податків та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював на підприємстві відповідача. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2021 року по справі № 331/4600/20 (провадження № 2/331/474/2021) було припинено трудові відносини між ним та Державним підприємством «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект" на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, з дня набрання рішенням законної сили. Зважаючи на порушення його трудових прав, 13 липня 2021 року позивач направив на адресу відповідача лист від 12 липня 2021 року про виконання вимог законодавства щодо остаточного розрахунку при звільненні, з вимогою про виплату йому всієї суми, належної від при звільненні, однак зазначена вимога залишена без задоволення. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2021 року по справі відкрите провадження. Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року витребувано від Державного підприємства "Державний проектний інститут „Запоріжцивільпроект": довідку-розрахунок по не виплаченій [PERSON] заробітній платі і іншим належним при звільненні 23 лютого 2021 року виплатам; довідку-розрахунок про середній заробіток з визначенням середньоденного доходу [PERSON] ; Тимчасове положення про оплату праці працівників інституту, затверджене згідно наказу Відповідача № 63 від 29.06.2010 року «Про зміну діючих умов організації і оплати праці». Вказана ухвала про витребування доказів направлялася відповідачу, однак поштове відправлення повернулося з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою». В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав , в зв`язку з чим на підставі ч.2 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у відсутність представника відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов належить задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі наказу № 100-к від 19.09.2002 року був прийнятий на посаду завідуючого базою «Фрегат» Державного пректного інституту «Запоріжцивільпроект», який в подальшому переіменовано в Державне підприємство «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект». Перебування в трудових відносинах [PERSON] з відповідачем підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] позивача. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21січня 2021 року по справі № 331/4600/20 (провадження № 2/331/474/2021) було припинено трудові відносини між [PERSON] та Державним підприємством «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект" на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, з дня набрання рішенням законної сили. Статтею 43 Конституції України гарантовано кожному громадянину право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частинами першою та другою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] ни щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці") зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення, зокрема вихідної допомоги, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування такої виплати. Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогою провести з ним остаточний розрахунок при звільненні , що підтверджено листом від 12 липня 2021 року, який був повернутий позивачу з відміткою «Одержувач за поданою адресою відсутній». Отже, суд приходить до висновку, що було порушено право [PERSON] на оплату праці і позивач має право на отримання заборгованості з невиплаченої при звільненні заробітної плати. Вирішуючи питання щодо розміру сум , що належать при звільненні позивачу, суд враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, згідно з яким відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. Відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати. За змістом абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата працівникові обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом не встановлено розмір виплат заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи позивача, у справі відсутні відомості за розрахунковим періодом, за який має обчислюватись середня заробітна плата. Відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця. Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу. Згідно з пунктом 51.1 статті 51 ПК України платники податків, в тому числі податкові агенти, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків. Підпункт «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України визначає, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Крім того, відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб надаються страхувальникам та/або застрахованій особі на паперових носіях за формою згідно з додатком 1 (ОК-5) або додатком 2 (ОК-7) до цього Положення. Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] за період з І кварталу 2017 по І квартал 2021 від 11.08.21 № 914/10/08-01-52 , інформація щодо доходів нарахованих та отриманих позивачем від відповідача за вказаний період, також, у вказаному Реєстрі відсутня. Зазначене, також, підтверджує, що відповідач не подавав відносно позивача звітність та не нараховував і не виплачував йому в цей період заробітну плату та будь-які інші виплати. Крім того, перевіряючи наданий відповідачем розрахунок заборгованості, суд зазначає наступне. Матеріалами справи підтверджено, що судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2018 року по справі 331/2807/18 стягнуто з відповідача на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати за період з січня 2017 року по листопад 2017 року в розмірі 11880,20 гривень. Таким чином, при звільненні позивачу належала до виплати заборгованість з заробітної плати за період з 01 грудня 2017 року по 23 лютого 2021 року. Позивачем наданий розрахунок заборгованості із заробітної плати за період з 01 грудня 2017 року по 23 лютого 2021 року в розмірі 249 983,00 гривень, який здійснений з урахуванням Тимчасового положення про оплату праці працівників інституту, затвердженому згідно наказу № 63 від 29.06.2010 року «Про зміну діючих умов організації і оплати праці», Наказу Відповідача від 29.06.2010 року № 63 «Про зміну діючих умов організації і оплати праці», яким на підприємстві з 01.09.2010 року було запроваджено погодинну оплату праці. Зазначений розрахунок виконаний з дотриманням вимог чинного законодавства, відповідачем не спростований. Відповідно до ч.10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. З огляду на те, що Державне підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» ухиляється від подання доказів, крім того, позивачем надані докази того, що він дійсно працював на підприємстві , звертався до відповідача із вимогою виплатити заробітну плату та у спірний період її не отримував , суд, з урахуванням положень ч.10 ст. 84 ЦПК України, вважає за можливе визнати наявність заборгованості із заробітної плати за період з 01.12.2017 по 23.02.2021 в сумі 249 983,00 гривень та задовольнити позов. Відповідно до пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved