Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Орловського психоневрологічного інтернату про скасування обмежень щодо свободи пересування. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що директор Орловського психоневрологічного інтернату [PERSON] обмежує його право на свободу пересування. В заяві зазначив, що він не перебуває на психіатричному лікуванні в примусовому порядку, почуває себе психічно добре, вважає, що його психічний стан значно покращився. На обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на ст. 3,12 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", згідно з яким право на свободу пересування поширюється на всю територію України, обмеження цього права поширюється на осіб, які за рішенням суду отримують психіатричну допомогу в примусовому порядку. Позивач посилається на ст.5 ЗУ "Про судовий збір" як на підставу звільнення його від сплати судового збору, оскільки він є інвалідом II групи. Тому позивач просить, звільнити його від судових витрат та припинити дії адміністрації інтернату якими порушується його право на свободу пересування. У судовому засіданні [PERSON] підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що директор Орловського психоневрологічного інтернату [PERSON] - є його піклувальником, так як він є частково недієздатний. Він мешкає в даному інтернаті. В м. Запоріжжя мешкає його мати та родичі, до яких він бажає поїхати в гості, але [PERSON] його не відпускає, чим порушує його право на пересування, тому він просить припинити дії директора інтернату, якими порушується його право на свободу пересування. Його мати, чи родичі не приїжджають до нього, писати заяву про те що вони його будуть доглядати не писали. Він не бажає проходити медичне обстеження для отримання висновку лікаря. Він звертався до Уповноваженого ВРУ з прав людини, та йому відповіли, що Типове положення, згідно якого діє Положення комунальної установи "Орловський психоневрологічний інтернат" є дискримінаційне, суперечить Конституції України та не має юридичної сили. В судовому засіданні представник відповідача Саламатіна І.А. пояснила, що [PERSON] є підопічним Орловського психоневрологічного інтернату. Він є інвалідом ІІ групи безстроково та визнаний судом частково недієздатним. Його піклувальником є директор даного підприємства [PERSON] З моменту поселення [PERSON] до Орловського психоневрологічного інтернату, за заявою його родичів, він декілька разів виїжджав з інтернату, але він неодноразово потрапляв в ситуації, що загрожували його життю та здоров'ю, а саме: втрачав документи, гроші, отримував тілесні ушкодження, його неодноразово доставляли до інтернату працівники міліції. Крім того, в інтернаті діє Положення, затверджене Рішенням Запорізької обласної ради №28 від 23.04.2009 року, згідно п.6.10 якого тимчасове вибуття підопічних з Інтернату за особистою заявою дозволяється з урахуванням висновку лікаря про можливість виїзду та за наявності письмового зобов'язання родичів або інших осіб, які згодні їх прийняти і забезпечити догляд. [PERSON] знає про це, але на протязі декілька місяців він відмовляється проходити медичне обстеження для отримання висновку лікаря. Жоден з його родичів не бажають забирати його з інтернату та писати заяву про зобов'язання забезпечити йому догляд та прийняти його. Суд, вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Як вказано в позові, директором Орловського психоневрологічного інтернату [PERSON] обмежується право позивача на свободу пересування. В заяві позивач зазначив, що він не перебуває на психіатричному лікуванні в примусовому порядку, почуває себе психічно добре, вважаючи, що його психічний стан значно покращився. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на це, позивачем не було доведено у судовому порядку обставин того, що відповідач дійсно порушував право позивача на свободу пересування. Позивач не надав достатніх доказів того, що йому незаконно перешкоджають у здійсненні права на свободу пересування. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на те, що Положення КУ "Орловський психоневрологічний інтернат" не має юридичної сили, суд не може прийняти до уваги, оскільки дане Положення є чинним з 23.04.2009 року, отже згідно п.6.10 даного Положення, тимчасове вибуття підопічних з Інтернату за особистою заявою дозволяється з урахуванням висновку лікаря про можливість виїзду та за наявності письмового зобов'язання родичів або інших осіб, які згодні їх прийняти і забезпечити догляд. В судовому засіданні позивач пояснив, що він не бажає проходити медичне обстеження для отримання висновку лікаря, та ніхто з родичів не писав заяв про забезпечення його догляду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що діями адміністрації інтернату не порушуються права позивача про вільне пересування, оскільки діючим Положенням комунальної установи "Орловський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради, визначений порядок тимчасового вибуття, позивач не довів суду якими саме діями порушуються його права, тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується правилами ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed