Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

13 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади м. Дружківки в особі виконкому Дружківської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, в якому вказала, що [INFO] року померла її мати [PERSON]. Їй на момент смерті належали 3/10 частини будинку [ADDRESS]. Позивач, як спадкоємець першої черги (за законом), вступила у володіння (управління) зазначеним спадковим майном і таким чином прийняла спадщину після смерті матері в розумінні ст. 549 ЦК УРСР 1963 року. З часу смерті матері і до теперішнього часу позивач мешкає в будинку [ADDRESS], але право власності на частину будинку, що належала матері, не оформила. Вона звернулася до Дружківської нотаріальної контори для отримання свідоцтва на спадщину, але отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з тим, що право власності на майно не зареєстроване у встановленому законом порядку. Позивач [PERSON] просить встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері [PERSON], визнати її єдиним спадкоємцем спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON], визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на 3/10 частини будинку [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, наполягали на позовних вимогах. Представник відповідача територіальної громади м. Дружківки в особі виконкому Дружківської міської ради Донецької області у судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, не заперечує проти заявленого позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Суд встановив, що [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.5), свідоцтва про шлюб (а.с.6), копією актового запису про шлюб (а.с.54). [PERSON] померла [INFO] року (а.с.52). На момент смерті [PERSON] їй разом з [PERSON] належали 3/5 частини будинку [ADDRESS] (а.с.48). Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до 01 січня 2004 року, а тому застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Суд встанови, що після смерті [PERSON] заяви про прийняття або відмову від спадщини до нотаріуса не надходили, спадкова справа не заводилася та свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с.41). Відповідно до ст.529 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Суд встановив, що чоловік [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] року (а.с.7). Єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] є її донька [PERSON] За актом, складеним головою територіального комітету мікрорайону Яковлівка Кононенко І.В. 15 серпня 2016 року, та згідно з копією домової книги [PERSON] зареєстрована і на даний час проживає у [ADDRESS], та проживала у цьому будинку одночасно зі своєю матір'ю [PERSON] Тобто, в розумінні ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] Разом з тим, позивач позбавлена права отримати свідоцтво про право на спадщину у встановленому законом порядку через причини, які від неї не залежать - через відсутність правовстановлюючих документів про право власності [PERSON] на будинок. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Проаналізувавши докази, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] та визнання за нею права власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на 3/10 частини будинку [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] єдиним спадкоємцем спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON], то суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки такий вид захисту не передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України.

Outcome: partial