Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

У травні 2020 року позивач, [PERSON] , звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до Виконавчого комітету Михайлівської сільської ради, Вільнянської районної державної адміністрації, Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності органів державної влади і органів місцевого самоврядування на забезпечення безоплатним житловим приміщенням, стягнення майнової та моральної шкоди. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року було визначено, що позов [PERSON] це позов, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 07.05.2020 року справу за підсудністю направлено до Вільнянського районного суду Запорізької області. В обґрунтування позову [PERSON] , зазначив, що з 1973 року по 1993 рік проходив військову службу на офіцерських посадах в Збройних силах, являючись капітаном запасу Збройних Сил, інвалідом війни, учасником бойових дій у Афганістані, згідно ч. 2 ст. 47 Конституції України та законодавства України має право на безоплатне отримання житла або на грошову компенсацію за належне для отримання жиле приміщення за рахунок держави та органів місцевого самоврядування, але це право до цього часу не реалізовано. Вказує, що після звільнення за станом здоров`я, внаслідок травми, контузії та захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби в країнах, де велись бойові дії, рішенням виконавчого комітету Люцернянської сільської ради був поставлений на квартирний облік позачергового отримання житла, як афганець, як офіцер звільнений в запас. Неодноразово звертався до органів державної влади та місцевого самоврядування щодо вирішення питання про безоплатне отримання житла, або грошової компенсації, а також неодноразово звертався до суду за захистом свого права від різних неправомірних дій органів державної влади та місцевого самоврядування, проте відповідне право на житло не реалізовано. Позивачеві стало відомо, що у 2012 році для сімей військовослужбовців Збройних Сил України та осіб, звільнених з військової служби Запорізького гарнізону від держави в особі Міністерства оборони України надійшло 49 квартир, які були придбані у місті Вільнянську Запорізької області, з яких: 10 квартир - виділено під службові жилі приміщення, а 39 квартир - призначенні для надання на праві постійного користування. Оскільки відповідачі ніяких дій, у зв`язку з цим, відносно позивача не здійснили , не доводили зазначену інформацію до позивача, позивач вважав це протиправною бездіяльністю, що призвела до упущеної вигоди, а реальним доходом мала бути надана (за умови не порушення його прав на житло) трьохкімнатна квартира з числа виділених 39 квартир. Таким чином, йому та членам його сім`ї було завдано шкоду : майнову - у розмірі 540000 грн. (виходячи з ринкової вартості на даний час) ; моральну (протягом 26 років позивач змушений був щомісячно власні кошти витрачати спочатку на оренду житлового приміщення, а потім на погашення іпотечного кредиту за придбаний житловий будинок тим самим прикладаючи додаткові зусилля для нормального проживання, для використання коштів на харчування та на ліки, оскільки є особою з інвалідністю 2 групи , а дружина 3 групи) у розмірі 156000 грн. Таким чином, позивач, враховуючи також судові рішення у справі 331/3123/15-ц, яким були задоволені аналогічні вимоги, а також посилаючись на рішення виконкому Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13.07.1993 року, «Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм житлових приміщень в Україні», п. 8 Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації з належне їм для отримання жиле приміщення» затвердженого постановою КМУ від 02.09.2015 р № 728, ст.12,23 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» , ст.ст. 12,13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 1,9,46 ЖК УРСР, ст. ст. 15,23, 1166,1192 ЦК України, ст. ст. 22, 32,47, 55,56 Конституції України, просив: 1)Визнати протиправною бездіяльність органів Міністерства оборони України, Вільнянської районної державної адміністрації, Люцернянської сільської ради і виконавчого комітету Люцернянської сільської ради відносно права на своєчасне забезпечення безоплатним житловим приміщенням 2)Стягнути у солідарному порядку з Міністерства оборони України на користь [PERSON] у зв`язку з втраченою можливістю отримати безоплатне житлове приміщення : майнову шкоду у розмірі 540\~000, 00 грн.; моральну шкоду у розмірі 156\~000,00. Представник відповідача Міністерства оборони України, [PERSON] надав відзив в якому зазначив, що позивач був поставлений на квартирний облік в Люцернянській сільській раді Вільнянського району Запорізької з 1993 року, тоді як на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов ні у ЗСУ ні у військовій частині, в якій проходив службу у порядку Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 31.07.2018 року № 380 не перебуває й ніякої шкоди позивачеві МОУ не завдавало. Представник відповідача Виконавчого комітету Михайлівської сільської ради, [PERSON] , надав відзив, в якому просив відмовити у позові , враховуючи преюдиціальні судові рішення в інших справах. Представник відповідача Вільнянської районної державної адміністрації просив розглянути справу без його участі. Суд, вислухав позивача, представника відповідача виконавчого комітету Михайлівської сільради, дослідивши доводи позивача, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач - [PERSON] , [INFO] , є особою з інвалідністю ІІ групи та має право на пільги встановлені законодавством України (безтермінове посвідчення серія [NUMBER] виданого 17 грудня 2013 року;довідка МСЕК Серія 10 ААБ № 480822 ) проходив військову службу з 1973 по 1993 на офіцерських посадах Збройних сил СРСР та держав- учасниць СНД. Рішенням Виконавчого комітету Люцернянської сільської ради по Протоколу № 3 від 13.07.1993 з 08 липня 1993 року [PERSON] , як військовослужбовця звільненого в запас, учасника бойових дій у Афганістані, було зареєстровано на квартирний облік з позачергового отримання житла. Згідно довідки Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 29.01.2016 року [PERSON] перебуває на вищезазначеному квартирному обліку , разом з ним на обліку позачергового отримання житла перебуває дружина [PERSON] , син [PERSON] , син [PERSON] , при цьому з часу перебування на обліку [PERSON] з 08.07.1993 року по теперішній час на території Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області не надавалося, грошова компенсація не виплачувалася. Позивач неодноразово звертався до державних органів відносно квартирного обліку та забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців та осіб звільнених з військової служби, зокрема запорізької обласної державної адміністрації, Вільнянської районної державної адміністрації , органів військового комісаріату . Так, листом від 18.05.2005 №18-55318 [INFO] повідомив позивача , що за наданою інформацією Вільнянського районного військового комісара, військовим комісаріатом щорічно здійснюється запит до виконавчих органів місцевого самоврядування про надання списків офіцерів запасу, які стоять на квартирному обліку у виконавчих органах, тим самим здійснюється контроль з боку військового комісаріату. На звернення позивача за №1177 від 19.05.2008 [INFO] надав відповідь від 05.08.2008 № 6/15-929, у якій повідомив, що позивач являючись офіцером запасу, учасником бойових дій, згідно законодавства України має права, гарантії і пільги відносно забезпечення житлом, а тому має право звернутися до суду за захистом свого права на своєчасне та безоплатне отримання жилого приміщення. На звернення позивача до Запорізької обласної державної адміністрації , останнього повідомлено листом від 15.10.2009 року про те, що позивачу рекомендовано звернутися до суду з позовом до Люцернянської сільської ради про порушення прав на отримання житла та вимогою моральної компенсації за втрачену можливість отримання житла. Також , на звернення позивача від 30.12.2015 до Запорізької обласної державної адміністрації, листом від 02.02.2016 року №20-С-0028-2 позивачу повідомлено про те, що для отримання житла йому необхідно звернутися до громадської комісії з житлових питань, створеної при виконавчому комітеті. На звернення позивача від 02.07.2014 року до Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області останньому повідомлено листом від 25.07.2014 року № 24-С-063-2к про те, що позивачу необхідно звернутися до Люцернянської сільської ради з метою поновлення на квартирному обліку осіб, які користуються пільговим житлом , а для стягнення компенсації звернутися до суду за ненадання органами державної влади безоплатно житла. З наданих позивачем судових рішень вбачається , що за результатами судового оскарження рішення другої сесії шостого скликання Люцернянської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області від 23.12.2010 № 7, яким було скасовано рішення виконавчого комітету Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №3.11 по Протоколу №3 від 13.07.1993 "Про постановку на квартирний облік позачергового отримання житла військовослужбовця звільненого в запас", постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2011 визнано протиправним та скасовано рішення Люцернянської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області від 23.12.2010 №7 "Про скасування Рішення виконавчого комітету Люцернянської сільської ради по протоколу № 3 від 13.07.1993 "Про постановку на квартирний облік позачергового отримання житла військовослужбовця звільненого в запас, як воїна-афганця, [PERSON] . У подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду від 12.02.2015 № К/9991/1474/12 касаційну скаргу позивача залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2011, якою скасовано постанову Запорізького районного суду Запорізької області від 31.03.2011, залишено без змін. Постановою Запорізького районного суду Запорізької області від 22 листопада 2012 року у справі 0810/869/2012 ( залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року та ухвалою ВАС від 01 березня 2016 ) позовні вимоги [PERSON] до Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, Виконавчого комітету Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання протиправними дії Люцернянської сільської ради та виконавчого комітету по відношенню поновлення [PERSON] на квартирний облік позачергового отримання житла, по відновленню права на своєчасне отримання житла та про зобов`язання поновити на квартирному обліку позачергового отримання житла, про зобов`язання надати житло або виплатити компенсацію згідно чинного законодавства України задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано Рішення Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 17.05.2012 року № 6 «Про скасування Рішення виконавчого комітету Люцернянської сільської ради по протоколу №3 від 13.07.1993 року «Про постановку на квартирний облік позачергового отримання житла військовослужбовця звільненого в запас (як воїна-афганця) [PERSON] » Визнано протиправними дії Люцернянської сільської ради та виконавчого комітету Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області відносно відмови у поновленні [PERSON] на квартирному обліку позачергового отримання житла. Зобов`язано Люцернянську сільську раду та виконавчий комітет Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області терміново поновити [PERSON] на квартирному обліку позачергового отримання житла. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому, касаційним судом у справі 0810/869/2012 зазначено, що в частині відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходили із того, що згідно з п.1.7 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністерства оборони України № 577 від 06 жовтня 2006 року та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2006 року за № 1171/13045, усі житлові приміщення для постійного проживання, які надходять до гарнізону для забезпечення військовослужбовців, розподіляються згідно з гарнізонною чергою, виходячи з часу перебування військовослужбовців на квартирному обліку за рішенням квартирно-експлуатаційного органу, погодженим з гарнізонною житловою комісією, житловою комісією військової частини та затвердженим начальником гарнізону. Розподіл службових житлових приміщень здійснюється начальником гарнізону між військовими частинами гарнізону пропорційно кількості військовослужбовців, що потребують службових житлових приміщень, рапорти яких зареєстровані у військовій частині в Журналі реєстрації рапортів військовослужбовців щодо надання службових житлових приміщень. За змістом п. 4.1 вказаної Інструкції встановлено, що військовослужбовці забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання, згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до Списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень або Списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень). Аналогічні положення містяться в пункті 4.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністра оборони України від 30 листопада 2011 року №737 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за №24/20337, а саме, військовослужбовці та особи звільнені з військової служби, які перебувають на квартирному обліку у ЗС України, забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання в населеному пункті за місцем перебування їх на квартирному обліку згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень (додаток 10 до цієї Інструкції) або списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень (додаток 11 до цієї Інструкції). Таким чином, військовослужбовці забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов. У зв`язку з тим, що передумовою для забезпечення позивача житловим приміщенням є наявність житлової площі та наближення черги за списком осіб на отримання такого житла, а суд не вправі порушувати право осіб на отримання житла, які були раніше взяті на облік. Так, Вільнянський районний суд Запорізької області зауважує, що позивачем в дійсній справі не надано обґрунтування того, що останній має переважне право на отримання житла порівняно з тими особами до яких у 2012 році надійшли квартири у місті Вільнянськ Запорізької області, враховуючи також те , що до таких осіб позивачем будь-яких вимог не пред`явлено, як й не пред`явлено вимог щодо здійснення обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, поновлення в такому обліку тощо. Крім того, позивачем не спростовано , що позивач на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов ні у Збройних силах України ні у військовій частині, в якій проходив службу у порядку Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 31.07.2018 року № 380 не перебуває, зазначені дії не оскаржував. Тобто, позивач має право на позачергове отримання житла, проте чинним законодавством не встановлено переважне право на одержання жилих приміщень перед всіма іншими позачерговиками, а забезпечення позивача житлом можливе лише згідно з існуючою черговістю та саме у порядку, передбаченому законодавством й судовий орган не може підміняти собою суб`єктів владних повноважень, які здійснюють відповідний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов та надають житлові приміщення та виходити за межі позовних вимог. Наведене узгоджується із правовими висновками, зробленими Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 12 березня 2018 року у справі № 676/1707/17-ц (провадження № 61-3775св18), від 30 січня 2020 року у справі № 335/3599/18 (провадження № 61-11670св19), від 24 лютого 2020 року у справі № 725/3605/19 (провадження № 61-575св20), від 22.05.2020 року у справі № 522/16805/17. Також, в ухвалі ВАС від 23 березня 2017 року (К/800/21695/16) у справі за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання здійснити виплату грошової компенсації за належне для отримання житлове приміщення було зазначено про те , що чинним законодавством встановлено процедуру, за умови дотримання якої позивач мав би право на отримання спірної грошової компенсації, зокрема, надходження черги для отримання житла, прийняття житловою комісією відповідного рішення, що має бути затверджене керівником установи, визначеної в пункті 12 «Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 728 , після чого списки осіб, подаються для затвердження Міністерству оборони України, яке надає компенсацію шляхом перерахування коштів на поточний рахунок особи. Оскільки позивачем не дотримана встановлена зазначеним Порядком № 728 процедура, то суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову до Міністерства оборони України. Таким чином, обґрунтування позивачем в дійсній справі протиправності бездіяльності Міністерства оборони України у зв`язку з ненаданням позивачу відповідної грошової компенсації є безпідставним, оскільки позивачем не спростовано того, що ним не дотримана встановлена вищезазначеним Порядком № 728 процедура. Не може свідчити й про протиправну бездіяльність відповідачів й про відповідну майнову шкоду в дійсній справі наявні кредитно-іпотечні відносини між позивачем та банком на підставі укладеного між ними договору від 19 липня 2005 року № ZPVLGK00000521 , оскільки такі відносини до предмету дійсної справи не відносяться враховуючи наступне. Відповідно до п. 7 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше та потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання кредитів на індивідуальне житлове будівництво або придбання приватного жилого будинку (квартири) на строк до 20 років з погашенням загальної суми та відсоткових ставок за кредитами за рахунок коштів, призначених у державному бюджеті на утримання Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань. Зазначений кредит надається військовослужбовцю тільки один раз протягом усього часу проходження ним військової служби. Порядок та умови надання військовослужбовцям кредитів на індивідуальне житлове будівництво або придбання приватного жилого будинку (квартири) визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Верховної Ради України від 20.12.1991 р. №2012-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк прийняти необхідні рішення щодо виконання положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Кабінетом Міністрів України з метою належного виконання покладених повноважень та врегулювання питання щодо забезпечення житлом військовослужбовців видано Постанову Кабінету Міністрів України від 28.01.2004 р. №88 якою затверджений Порядок кредитування будівництва та придбання житла для військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань. \~ \~ \~ \~ \~Так,\~ механізм\~реалізації \~п.\~8\~статті 12\~Закону України\~«Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів\~їх сімей»\~визначає \~саме зазначений\~Порядок кредитування\~будівництва та\~придбання житла\~для військовослужбовців\~Збройних Сил\~та інших\~військових формувань,\~затверджений постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~28.01.2004\~року №\~88\~(далі\~-\~Порядок №\~88).Водночас із змісту цієї Постанови вбачається не поширення її дії на ветеранів військової служби. Так, пунктом 3 Порядку № 88 передбачено, що військовослужбовці, які не мають жилого приміщення для постійного проживання і перебувають на квартирному обліку за місцем проходження служби, мають право на одержання кредитів для будівництва або придбання житла на строк до 20 років з погашенням за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті військовим формуванням для будівництва або придбання житла, з урахуванням вислуги років: для тих, хто прослужив більше ніж 15 років, - 50 відсотків, більше ніж 20 років, - 75 відсотків, більше ніж 25 років, - 100 відсотків кредиту. При цьому, вказаним Порядком № 88 передбачено, що замовник (Міноборони, інші центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями) і уповноважений банк укладають договір про організацію роботи з кредитування будівництва або придбання житла для військовослужбовців, де зазначаються об`єкти кредитування, умови відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, процедура перерахування на відкриті ними поточні рахунки сум компенсації кредитів та погодження з уповноваженим банком механізму проведення таких операцій, зобов`язання щодо цільового використання коштів, призначених для компенсації кредиту. Порядок відбору військовослужбовців, яким надаються кредити, визначається Міноборони за погодженням з іншими центральними органами виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями. Підставою для надання уповноваженим банком військовослужбовцю кредиту є: документи для одержання кредиту, оформлені згідно з вимогами уповноваженого банку; довідка, видана військовою частиною, закладом, установою, організацією Збройних Сил та інших військових формувань, про перебування військовослужбовця разом з членами сім`ї на квартирному обліку та наявність у нього необхідної вислуги років; витяг з протоколу засідання житлової комісії військової частини, закладу, установи, організації Збройних Сил та інших військових формувань про доцільність надання військовослужбовцю кредиту. Враховуючи вищезазначене, позивачем не доведено, що договір від 19 липня 2005 року № ZPVLGK00000521 укладено з позивачем саме як військовослужбовцем у відповідності до п. 7 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» або в Порядку № 88 та не доведено , що Міністерство оборони України в свою чергу мало обов`язок здійснити відповідні дії по відношенню до позивача. Таким чином, позовні вимоги, в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони України у зв`язку з невиконанням п.7 ст. 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", є безпідставними оскільки п. 7 ст. 12 даного Закону на Міністерство оборони України не покладено обов`язок по прийняттю рішень на її виконання. Більше того, постанова ВС від 12 лютого 2020 року у справі № 317/1005/15-ц у справі за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2005 року та за зустрічним позовом про зобов`язання АТ «КБ «ПриватБанк» повернути надмірно сплачені кошти за кредитним договором від 19 липня 2005 року лише підтверджує , що відповідний кредитний договір не був укладений з позивачем саме як військовослужбовцем у відповідності до п. 7 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Крім того, на виконання приписів статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 року №1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок). Даний Порядок визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей (п.1 Порядку). Згідно з пунктом 3 даного Порядку військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Відповідно до пункту 24 Порядку, військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини. У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік. Пунктом 29 Порядку передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла. Крім того, даний Порядок передбачає і випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4)подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством (п.30 Порядку). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку. Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду від 17.03.2020 року у справі №487/5835/17, від 01.04.2020 року у справі № 638/5769/18, від 08.04.2020 року у справі №683/2197/18, від 19.05.2020 року у справі №683/2198/18. Враховуючи вищенаведене, позивач [PERSON] наразі перебуває на квартирному обліку позачергового /як воїна-афганця/ отримання житла військовослужбовця , звільненого в запас й зберігає право на отримання житла, тому суд не вбачає протиправної бездіяльності відповідачів відносно права позивача на своєчасне забезпечення безоплатним житловим приміщенням. Наведене узгоджується із правовими висновками, зробленими Верховним Судом в постанові від 3 вересня 2018 року у справі № 686/10240/16-ц. Крім того, в ухвалі ВАС від 12 лютого 2015 року (провадження К/9991/1474/12) у справі за позовом [PERSON] до Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області та її виконавчого комітету про визнання протиправними дій, стягнення майнової та моральної шкоди зазначив, що апеляційний суд правильно встановив відсутність у Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області повноважень на скасування свого попереднього рішення, одночасно відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд апеляційної інстанції вірно вказав на відсутність в матеріалах справи доказів, які б вказували на причинний зв`язок дій відповідачів із заподіянням позивачеві матеріальних збитків, як і не знайшло свого підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Посилання позивача на рішення апеляційного суду від 01.08.2017 року та Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2015 року у справі 331/3123/15-ц за позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, є безпідставним, оскільки постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/75241701) рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 серпня 2017 року скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Також, згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Крім того, при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Підставою для звернення до суду позивач, [PERSON] зазначав зокрема ст. 1166 ЦК України та посилався на заподіяну відповідачем майнову шкоду, яка полягає у неотриманні ними житлового приміщення, яке б він міг б реально отримати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода), та становить відповідну ринкову вартість. Однак вартість неотриманого позивачем житлового приміщення не може вважатися упущеною вигодою в розумінні статті 22 ЦК України, оскільки упущена вигода позивача полягає в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушених цивільних прав. Отже враховуючи, що відсутня шкода, яка підлягала б відшкодуванню позивачам на підставі статей 22, 1166 ЦК України , то відсутня цивільно-правова відповідальність відповідачів. Суд також приходить до висновку, що підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди також відсутні, оскільки позивачем, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» не надано належних доказів в обґрунтування позовних вимог щодо наявності такої шкоди, не підтверджено факту заподіяння позивачеві моральних страждань, не доведено вини відповідача в її заподіянні та відповідно не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави відповідно до ст. 141 ЦПК. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed