Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 18.05.2017 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 20000.00 грн. заборгованості за кредитним договором № 99мл від 10 квітня 2006 року, укладеним ПАТ КБ «ПриватБанк» з Державним підприємством "Дібрівський кінний завод № 62" (надалі - Позичальник) на виконання Договору поруки №99мл-П2 від 24.09.2014 року , а також судові витрати в розмірі 1600.00грн. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 10 квітня 2006 року між Позивачем - Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та Державним підприємством "Дібрівський Кінний Завод № 62" було укладено Кредитний договір № 99мл (надалі - Договір кредиту), згідно якого Позивач надав останньому кредит у розмірі 2 000 000,00 грн., з кінцевим терміном повернення до 9 червня 2006 року. Згідно з умовами кредитного договору за користування кредитом Позичальник сплачує проценти у розмірі 19 % річних а у разі порушення позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за використання кредиту в розмірі 38 % річних від суми непогашеного кредиту (п. 4.2. Кредитного договору).\~\~ Позичальник взятих на себе зобов'язань не виконував належним чином, що змусило позивача звернутись за захистом своїх прав та законних інтересів до Господарського суду Полтавської області та, пізніше, до Октябрського районного суду м.Полтави Рішенням Господарського суду Полтавської області від 26.12.2006р. у справі №8\\442 позовні вимоги ЗАТ КБ "ПриватБанк" задоволено та вирішено стягнути з ДП "Дібрівський кінний завод № 62" на користь Позивача заборгованість станом на 28.11.2006р. в розмірі 1885000,00 грн., 351482,76 грн. - відсотків за користування кредитом, 167022,07 грн. пені, 22837,33 грн. - витрат по оплаті державного мита, 118,00 витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, 1198,32 грн., державного мита. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21.03.2014 року (зміненим Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.09.2014р.) стягнуто з Державного підприємства «Дібрівський Кінний Завод № 62» на користь Публічного Акціонерного Товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 3187274,30 грн. На даний час рішення судів не виконано ні в добровільному, ні в примусовому порядку. Разом з тим Позивач зазначає, що станом на 30.04.2017р. заборгованість Державного підприємства "Дібрівський кінний завод № 62" по кредитному договору № 99мл від 10 квітня 2006 року з врахуванням зазначених судових рішень складає 7 672 529,27 грн, в т.ч. за період з 24.07.2013р. по 30.04.2017р. - 2336750.14 грн. що підтверджується розрахунком заборгованості. Крім того, зобов'язання за вказаним кредитним договором № 99мл забезпечене порукою, на підставі договору поруки № 99мл - П1 від від 24.09.2014 року, укладеного з поручителем [PERSON] Вимога, що була пред'явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив задовольнити їх в повному обсязі, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог. Відповідач в судове засідання не зявилася але надіслала відзив на позовну заяву, де проти позовних вимог не заперечуває, покладається на розсуд суду та просила суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності за договором поруки № 99мл-п2. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку належним чином зібраним по справі доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав 10.04.2006 р. між Позивачем та Позичальником ДП « Дібрівський Кінний Завод № 62» було укладено Кредитний договір № 99мл (надалі - Договір кредиту), згідно якого Кредитор надав Боржнику кредит у розмірі 2 000 000,00 (два мільйони) грн., з кінцевим терміном повернення до 09.06.2006 року. Позичальник не виконав умови Договору кредиту та не повернув його Позивачу. Враховуючи викладене та реалізовуючи своє право на захист, Позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області та до Октябрського районного суду м.Полтави з позовами про стягнення заборгованості за кредитним договором №99мл від 10 квітня 2006 року. 26.12.2006р. Господарським судом Полтавської області винесено рішення про задоволення позовних вимог, згідно з яким стягнуто з Позичальника на користь Позивача заборгованість по кредиту в загальному розмірі 2403504,83 грн. (складається з тіла кредиту-1885000,00 грн., відсотків за користування кредитом в сумі 351482,76 грн., пені в сумі 167022,07 грн.) за період з 10.04.2006р. по 28.11.2006р., та судові витрати; видано Наказ № 8/442 на примусове виконання рішення суду. Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21.03.2014р. (змінене Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.09.2014р.) стягнуто з Позичальника на користь Позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 3187274,30 грн., яка складається з відсотків за користування кредитом в сумі 2604313,77 грн. за період з 28.11.2006р. по 23.07.2013р. Та пені в сумі 582960,53 грн. за період з 25.10.2008р. по 09.06.2009р. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист. У відповідності до ст. 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суди вказали, що зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Згідно пункту 12 Договору поруки № 99мл-п2 Відповідач відповідає перед Позивачем за виконання обов'язків за Кредитним договором в розмірі 20000 грн. Разом з тим, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що на виконання умов договору поруки від 24.09.2014 року 31.05.17р. ним сплачено 500.00 грн., що підтверджується квитанцією банківської установи про сплату цієї суми. Згідно пункту 7 Договору поруки № 99мл-п2 він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє 10 років з дати підписання. Пунктом 8 зазначеного договору передбачено строк, в межах якого сторони можуть звернутись до суду за захистом свого порушеного права чи законного інтересу, визначено тривалістю в 10 років. Застереження відповідача щодо спливу строку позовної давності , на його думку, через сплив строку позовної давності за основним зобовязанням, не може бути взяте до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У відповідності з правовими позиціями Верховного Суду України , які в силу ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язкові для застосування всіма судами України та роз'ясненнями, викладеними в п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання відсотків за користування кредитом та пені передбачених договором. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення Позивача до суду, рішення судів про стягнення коштів з Позичальника виконано не було. Даючи оцінку правомірності стягнення відсотків суд враховує умови укладеного кредитного договору. Зокрема п. 5.7 договору сторони встановили строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій тривалістю у 5 років, що не суперечить вимогам ст. 259 ЦК України. Таким чином Позивач має право на стягнення відсотків за користування кредитом за кредитним договором № 99мл від 10 квітня 2006 року, укладеним ПАТ КБ «ПриватБанк» та ДП "Дібрівський кінний завод № 62" в період п'ятирічного строку позовної давності (строк встановлений договором) за період з 25.10.2013р. (згідно рішення апеляційного суду Полтавської області 24.09.2014р) по 30.04.2017р. (заборгованість Позичальника за даною позовною заявою), виходячи з відсоткової ставки 38 % річних. Між тим правовою позицією Верховного суду України від 09.11.2016р. у справі № 6-1457цс16 та № 6-2170цс16 правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання, а, отже, заперечення відповідача, що строк позовної давності за основним зобовязанням як сплив є необґрунтованими з зазначених вище підстав. Крім того, відповідачем вчинено дію, що свідчить про переривання строку позовної давності за кредитним договором № 99мл від 10 квітня 2006 року, укладеним ПАТ КБ «ПриватБанк» та ДП "Дібрівський кінний завод № 62" по Договору поруки № 99мл-п2 від 24.09.14р. шляхом сплати 500.00 грн. на виконання умов вказаного договору. Відповідно до пункту 17 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 546, ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того суд приходить до висновку, що доводи Відповідача про те, що строк позовної давності закінчився є необґрунтованими з зазначених вище підстав. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обгрунтованими та підлягають задоволенню в межах майнової відповідальності за Договором поруки № 99мл-п2 від 24.09.14р. з урахуванням сплачених відповідачем 31.05.2017р. 500.00 грн. на виконання умов вказаного договору. На підставі вищевикладеного ,

Outcome: approved