Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивачі [PERSON] (далі позивач 1) і [PERSON] (далі позивач 2) звернулися в суд з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач 1), в якій просять суд визнати недійсними договори оренди землі, що були укладені між сторонами 28.05.2014 року. До початку розгляду справи по суті, представник позивачів в порядку ст. 31 ЦПК України змінив предмет позову, за яким просив скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок. Ухвалою суду від 18.04.2017 року за клопотанням представника позивачів до участі у справі в якості співвідповідача була залучена [PERSON] районна державна адміністрація Запорізької області (далі відповідач 2). В обґрунтування заявленого позову позивачі посилаються на те, що вони неукладали спірні договори оренди земельних ділянок та відсутня їх державна реєстрація на яку надавався дозвіл власником земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивачів уточненні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві, крім того зазначив, що оренда земельної ділянки не є тим речовим правом, яке підлягає державній реєстрації, [PERSON] не може бути заявником щодо державної реєстрації договорів оренди землі, так як стороною правочину орендар стає лише після його державної реєстрації. Вважає, що держреєстратор помилково зареєстрував договори оренди землі, хоча фактично сторони уклали договори емфітевзису, оскільки предметом укладених договорів є користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в той час, за Законом України "Про оренду землі" користування земельною ділянкою передбачається лише для проведення підприємницької діяльності, чого в даному випадку не відбулося. Представник відповідача 1 позов не визнав, посилаючись на те, що позивачі уклали саме договори оренди землі, про що свідчить їх підпис та щорічно отримували оренду плату за користування земельною ділянкою відповідно до умов цих договорів, державна реєстрація права оренди земельних ділянок була проведена у відповідності до діючого на той час законодавства, просив відмовити в задоволені позову. Представник відповідача 2 позов не визнала, пояснила, що між позивачами та відповідачем 1 були укладені договори оренди землі, які були підставою для їх державної реєстрації, [PERSON] мав право звертатися з заявою про державну реєстрацію цих договорів як орендар, тобто сторона договору. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно даних Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗП № 025089, серії ЗП № 168085 виданих Куйбишевською райдержадміністрацією Запорізької області 23.11.2004 року та 24.03.2006 року відповідно, [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки, площею 7,53 га та 6,6692 га, а [PERSON] згідно даних Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗП № 025090 виданого Куйбишевською райдержадміністрацією Запорізької області 23.02.2004 року на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 7,98 га, які розташована в межах території Більманської сільської ради Більмацького району Запорізької області та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 13-15). 28.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON], а також між [PERSON] та [PERSON] укладені договори оренди землі, згідно яких в оренду строком на 10 років до 31.12.2024 року передані земельні ділянки площею 7,5278 га, 6,6692 га та 7,9819 га відповідно. Згідно рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.03.2015 року за № 19934864, № 19936979 та від 13.03.2015 року за № 19968541, що прийняті державним реєстратором на нерухоме майно [PERSON] реєстраційної служби Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, вказані договори були зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.80-81, 88, 97-98, 105, 114-115, 122). Суд не приймає доводи представника позивачів, що оренда земельної ділянки не є тим речовим правом, яке підлягає державній реєстрації, та те, що з заявою про державну реєстрацію договору оренди може звертатися лише власник землі, так як орендар стає стороною правочину вже після державної реєстрації договору оренди з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК). Відповідно до частини другої ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Тобто відносини з приводу оренди земельної ділянки регулюються як ЦК України так і Законом України "Про оренду землі", який є спеціальним законом по відношенню до загальних норм ЦК України. Стаття 1 Закону України "Про оренду землі" зазначає, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до положень ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з положеннями ст.ст.125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоду встановленої форми. При цьому, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договору оренди землі, набуваються після відповідної державної реєстрації. Відповідно до змісту статей 4, 15, 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, що діяла на момент прийняття спірних рішень) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належать фізичним та юридичним особам, а саме: право власності на нерухоме майно, право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном, інші речові права відповідно до закону. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до положень пунктів 4, 8, 15, 20, 35-37, 43 "Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (в редакції, що діяла на момент прийняття спірних рішень) у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об'єкти нерухомого майна, а саме на земельну ділянку, підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, що є похідними від права власності, проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно відповідно до вимог цього Порядку, крім випадків, коли державна реєстрація речового права, що є похідним від права власності, проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності, а також коли державна реєстрація права власності проведена до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Заява подається окремо щодо кожного об'єкта нерухомого майна. Під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. За результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. Під час проведення державної реєстрації речових прав заінтересованою особою є власник, інший правонабувач або сторона правочину, відповідно до якого виникли речові права. Для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є зокрема укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат. Державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, право власності на яку зареєстроване до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, та не зареєстроване у Державному реєстрі прав, проводиться у спеціальному розділі зазначеного Реєстру. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що право оренди земельної ділянки є самостійним речовим правом на нерухоме майно, яке також підлягає обов'язковій державній реєстрації на підставі договору оренди землі, в тому числі за заявою орендаря як сторони правочину. Виходячи з наведеного, на думку суду, не знайшли свого підтвердження доводи позивачів про неукладення ними спірних договорів оренди земельних ділянок та відсутності їх державної реєстрації на яку надавався дозвіл власником земельної ділянки. Суд також відхиляє доводи представника позивачів про помилкову реєстрацію договорів оренди землі замість фактично укладених договорів емфітевзису, оскільки з назви та змісту спірних договорів слідує, що сторони уклали саме договори оренди землі, предметом яких є строкове платне користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що повністю узгоджується з нормами Закону України "Про оренду землі", доказів зворотнього позивачами не надано, вказані договори не визнавались судом недійсними та їх недійсність законом прямо не встановлена. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що державний реєстратор на нерухоме майно [PERSON] реєстраційної служби Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області правомірно провела державну реєстрацію договорів оренди землі, які були укладені 28.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON], а також між [PERSON] та [PERSON], згідно яких в оренду строком на 10 років до 31.12.2024 року передані земельні ділянки площею 7,5278 га, 6,6692 га та 7,9819 га відповідно, за заявою відповідача [PERSON] як сторони правочину. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст.59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 15 ЦПК України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути і скасування або визнання незаконним рішення органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. При цьому слід зазначити, що в порядку цивільного судочинства підлягають захисту лише порушені, невизнані або оспорювані права. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку, що в ході судового розгляду не знайшли підтвердження обставини на які, як на підставу своїх вимог посилалися позивачі в позовній заяві, а саме факту неукладення спірних договорів оренди земельних ділянок та відсутності їх державної реєстрації на яку надавався дозвіл власником земельної ділянки тому на даний час відсутнє право позивача на захист, яке підлягало б відновленню у той спосіб, який ним обраний, тобто, шляхом скасування рішень державного реєстратора і в задоволені цього позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. Так як в ході судового розгляду суд прийшов до висновку про відмову в позові, тому правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивачів сплаченого судового збору відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed