Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

У жовтні 2014 року представник Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про знесення самочинно збудованого об'єкту нерухомості, стверджуючи, що на підставі договору оренди землі, укладеного 30 березня 2012 року між Іллічівською міською радою Одеської області та ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», позивач є користувачем земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 3,4784 га., кадастровий номер 511080000:02:003:0035, що знаходиться за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вул.Набережна, 25 (колишня Набережна 57). Земельну ділянку передано у користування позивачу для експлуатації та обслуговування причалу [NUMBER] «Бугово». Представник позивача вказує в позові, що на вказаній земельній ділянці знаходяться будівлі, які на праві власності належать ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» (адміністративна будівля, будівлі шкіперської, рятувальний пост, тощо), а також об'єкти нерухомості (елінги, будівлі для тимчасового відпочинку, зберігання плавзасобів, тощо), які на праві власності та праві користування належать членам громадської організації. У ході проведення інвентаризації об'єктів, що знаходяться на території причалу [NUMBER] «Бугово» було виявлено, що член організації [PERSON] здійснив самовільну реконструкцію належного йому капітальної нежитлової будівлі для зберігання плавзасобів (ангару) [NUMBER], що знаходиться у 6 ряді причалу шляхом надбудови другого поверху з навісом та балконом, забетовано частину громадського пляжу перед будівлею. Представник позивача зазначає, що роботи з реконструкції виконувалися без виготовлення та погодження проектної документації, без отримання необхідних дозволів, тому вважає, що є самовільним будівництвом та порушує право організації, як користувача земельної ділянки. У зв'язку з цим представник Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» звернувся до суду з даним позовом та просить суд зобов'язати [PERSON] за власний рахунок привести у первісний стан самочинно реконструйовану ним капітальну нежитлову будівлю (ангар), що знаходиться у 6 ряді причалу [NUMBER] «Бугово» за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Набережна, 25 та позначені на плані причалу [NUMBER] «Бугово», складеного комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» м.Іллічівська під [NUMBER] шляхом демонтажу другого поверху, навісу, балкону та бетонної площадки на території громадського пляжу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі. Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позову, просили суд відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що [PERSON] з 1988 року є членом даної громадської організації, йому як члену організації виділено земельну ділянку, дозволено було здійснювати будівництво (реконструкцію) будівлі для тимчасового проживання і зберігання плавзасобів та реконструкція належного [PERSON] капітальної нежитлової будівлі не суперечить суспільним інтересам та не порушує права інших осіб, тощо. Також, відповідач вказує, що при проведенні інвентаризації Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та складення відповідного акту не було врахованого його думку, не вислухано його пояснення та не встановлено фактичні обставини. Представник третьої особи - Іллічівської міської ради, в судове засідання не з'явився, але надав суду письмові пояснення, в яких вказав, що у разі підтвердження в ході судового розгляду фактів самовільного будівництва відповідачем та наявності обставин передбачених постановою Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №6, міська рада не заперечуватиме проти задоволення позову (а.с.15). Судом встановлено, що 20 червня 2014 року працівниками Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил (а.с.5-6), у якому зазначено, що земельна ділянка за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, вул.Набережна, 25 належить громадській організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на підставі договору оренди землі від 30 березня 2012 року (кадастровий номер 511080000:02:003:0035). Технічний паспорт виготовлений КП «БТІ» м.Іллічівськ від 25.12.2009 року інв. №2683 не відповідає існуючої забудови земельної ділянки, виконуються будівельні роботи з реконструкції літніх будинків для тимчасового проживання по вул.Набережна, 25 в м.Іллічівську Одеської області, без дозвільних документів зареєстрованих у встановленому порядку. Серед вказаних літніх будинків вказано нежитлову будівлю (ангар), що знаходиться у 6 ряді причалу [NUMBER] «Бугово» за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Набережна, 25 та позначені на плані причалу [NUMBER] «Бугово». Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч.7 ст.376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до частин 4, 5 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, який набув чинності 12 березня 2011 року, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. У пп.22, 23, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правий режим самочинного будівництва)" роз'яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. У необхідних випадках для з'ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК). Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову. Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт. Згідно із ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу представник позивача був зобов'язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме те, що відповідач [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку, на якій без належного дозволу збудував будівлі для тимчасового проживання (здійснив реконструкцію) що знаходиться у 6 ряді причалу [NUMBER] «Бугово» за адресою: Одеська область, місто Іллічівськ, вулиця Набережна, 25, що є підставою для знесення будівлі. Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Однак в обґрунтування своїх вимог представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів у підтвердження своїх вимог, у тому числі і про правовий статус земельної ділянки, на якій розташовані спірні будівлі для тимчасового проживання. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач [PERSON] надав відповідні докази того, що він є членом ГО Громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів», йому відкрито особовий рахунок на причалі «Бугово» з 12 вересня 1998 року. Таким чином, оцінуючи докази, надані відповідачем, з урахуванням належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо і у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач [PERSON] не зайняв земельну ділянку, на якій розташовані вказані будівлі самовільно. Вказана земельна ділянка була надана йому ГО Громадською організацією «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» у зв'язку з прийняттям в членство організації. При цьому суд приймає до уваги, що з часу існування причалу громадянами, що є рибалками-любителями, було збудовано споруди для зберігання плавзасобів та тимчасового відпочинку, та допоміжні приміщення: правління, будівля охорони, будівля складу та будівля вбиральні. Таким чином, за причалом [NUMBER] «Бугово» було свого часу у встановленому земельним законодавством на той час порядку закріплено земельну ділянку. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-40цс12, яка згідно із ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Таким чином, підстави, передбачені ст.376 ЦК України, для знесення спірної будівлі для тимчасового проживання не встановлені. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов до висновку, що представником позивача в судовому засіданні не доведено те, що користуванням (реконструкцією) спірної будівлі для тимчасового проживання відповідач порушує права позивача, що є підставою для її знесення. Тому у відповідності до ст.ст.15, 16 ЦК України його вимоги не підлягають захисту судом. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.03.1952р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В рішенні у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу №1, та зазначив, що "пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу № 1 у цілому". "Справедлива рівновага" між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення "тягаря". В рішенні у справі "Антрік проти Франції" від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності "має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності". В рішенні у справі "Совтрансавто Холдінг проти України" від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація невпевненості, якої зазнав заявник, порушили "справедливу рівновагу" між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1. В рішенні у справі «Звежинський проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд зазначив, що позбавлення майна, у зазначенні цього речення, може бути виправданим, лише якщо воно відбудеться в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Крім того, будь-яке втручання у право власності має відповідати критерію пропорційності. Суд нагадує, що під час втручання необхідно дотримуватися «справедливої рівноваги» між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Цю рівновагу буде порушено, якщо людині доведеться нести надто специфічний або надмірний тягар. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивача про знесення спірної будівлі для тимчасового проживання до її законного володільця і тим самим позбавлення його права на вказане майно не забезпечує "справедливу рівновагу" між інтересами суспільства та інтересами володільця майна й порушує його право на мирне володіння майном, а також є порушенням дотримання справедливої рівноваги між інтересами сторін у справі і в наслідок порушенням положень ч.1 ст.6, ст.13 та ст.1 Першого протоколу Європейської конвенції та ст.1 ЦПК України/ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed