Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу №382 від 04 лютого 2017 року недійсним та стягнення коштів у розмірі 26333 грн. 20 коп. Вимоги мотивовано тим, що 04 лютого 2017 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА», в особі представника [PERSON] укладено договір фінансового лізингу №382, відповідно до умов якого (п.1.3 договору) відповідач як лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - автомобіль марки «Renault Duster Expression», об'єм двигуна 1.6, тип КПП МТ, привід 4X2, вартістю 13 630 доларів СІЛА, що станом на день підписання договору складало 376 188 грн. та передати йому у користування, як лізингоодержувачу на строк, та на умовах, передбачених договором. У цей же день позивач відповідно до квитанції відповідача на розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА», ЄДРПОУ 40481805 розрахунковий рахунок 26007532869 здійснив оплату - сплатив лізинговий платіж: авансовий платіж - згідно з договором фінансового лізингу №382 за автомобіль в сумі 26 333 грн. 20 коп., що підтверджено касовим чеком, через відділення Кіровоградського РУ ПРИВАТБАНК. Проте, після сплати вказаної суми грошових коштів, уважно прочитавши договір зрозумів, що його ввели в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Стало зрозуміло, що гроші йому не повернуть, можливості розірвати договір немає. Представником лізингової компанії до та під час укладення договору не було роз'яснено що призначення платежу в сумі 26333,20 грн. - це комісія за організацію договору, тобто винагорода лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Зі слів представника відповідача він зрозумів, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. Можливості детально ознайомитися з умовами договору до його укладення позивач не мав, так як представник відповідача поспішав, спонукав його до підписання договору, завіряв у тому, що всі істотні умови договору він пояснив належним чином. Вважає, що зазначений договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним зі стягненням сплачених на його користь коштів, оскільки всупереч ст.799 ЦК України він не посвідчений нотаріально. Ліцензія у відповідача на здійснення фінансових послуг відсутня. До того ж, лізингодавець умов договору не виконав і предмет лізингу йому до цього часу не передав. У договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, тощо), що є також підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним. Також вважає, що вказаний договір фінансового лізингу є незаконним,\~\~умови правочину порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в цілому є несправедливими та суперечать принципу добросовісності. Зокрема,\~\~передбачено комісію за організацію договору - першочерговий разовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком предмету лізингу лізингоодержувачу. Розмір комісії, який попередньо погоджений сторонами, становить 7% від вартості предмету лізингу. Тобто, за складання стандартного тексту договору відповідач отримав 26333 грн. 20 коп. Також, умови п.12.1 договору суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. В порушення вимог закону спірний правочин не посвідчений нотаріально. Також зазначає, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, яка може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відомості щодо наявності відповідної ліцензії у відповідача відсутні. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заперечення вх. №8615/17 від 25 липня 2017 року, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог з причин їх необгрунтованості та безпідставності. Крім того, представником відповідача на адресу суду було надано клопотання вх.№10833/17 від 21 вересня 2017 року, у якій він просить провести розгляд справи призначений на 22 вересня 2017 року у відсутність представника відповідача та повідомити останнього у встановлені строки про результати розгляду справи. Однак, дане судове засідання було відкладено на 19 жовтня 2017 року, у зв'язку з відрядженням головуючого, після чого розгляд справи відкладався на 15 листопада 2017 року та безпосередньо на 06 грудня 2017 року, про що, у всіх випадках представник відповідача був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення, де містяться підписи останнього. Враховуючи, що після судового засідання призначеного на 22 вересня 2017 року, розгляд справи відкладався ще три рази, про що представник відповідача був повідомлений належним чином, однак в судове засідання не зявився, поважності причин неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами. Таким чином, відповідно до вимог ч.4\~ст.169 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст.15,16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до вимог ч.1 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізінгоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 лютого 2017 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №382 (а.с.8-15), відповідно до умов якого (п.1.3 договору) відповідач як лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - автомобіль марки «Renault Duster Expression», об'єм двигуна 1.6, тип КПП МТ, привід 4X2, вартістю 13 630 доларів США, що станом на день підписання договору складало 376 188 грн. та передати його у користування позивача в строк, та на умовах Договору, а позивач зобов'язується прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі, та інші платежі, згідно з умовами договору. Цього ж дня позивач сплатив авансовий платіж відповідачу у розмірі 26 333 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією № 0.0.7001373331 від 04 лютого 2017 року (а.с.16), в якій вказано призначення платежу: авансовий платіж, згідно договору Фінансового Лізингу № 382 від 04 лютого 2017 року. [PERSON] 11 лютого 2017 року звертався до ТОВ «Єврокар Україна» з вимогою про розірвання договору та повернення сплачених коштів (а.с.17). Згідно листа ТОВ «Єврокар Україна вих. № 251 від 09 березна 2017 року, договір фінансового лізингу №382 розірвано з 16 лютого 2017 року, на підставі заяви позивача (а.с.18). Відповідно до Акту повернення вх. № 251ан від 09 бертезня 2017 року, [PERSON] підлягає поверненню сума сплачена по Договору №382 від 04 лютого 2017 року у розмірі 0,03 грн. (а.с.18). Згідно вимог ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до вимог ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг»відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України. Згідно вимог ч.ч. 1,2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що зазначений договір позивача з ТОВ «Єврокар Україна» нотаріально завірений не був, на ньому стоїть лише печатка відповідача, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно вимог ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбаченої законом. У разі, якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки нікчемного правочину. Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений також п. 3.12 Глави 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року № 296/5. Відповідно до вимог ч.2 ст.215, ч.2 ст.216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Оскільки спірний Договір в порушення вимог ст. 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, тому у відповідності до вимог ст. 220 ЦК України він є нікчемним. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача, а тому є підстави для визнання договору фінансового лізингу № 382 від 04 лютого 2017 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON] недійсним. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, в договорі позивача з відповідачем не було зазначено істотні умови, а саме такі, як: строк, розмір лізингових платежів. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми Закону у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у справі № 6-330цс16 від 08.06.2016 р. та у справі № 6-3020цс15 від 11.05.2016 р., аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, про що зазначалося вище, комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу, що зазначено у п.9.1 Договору. Згідно з визначеними у Договорі термінами, комісія за організацію Договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, пов'язані з пошуком предмету лізингу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному Договорі та Додатку №1 до Договору і становить 7% вартості предмета лізингу. Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг»,\~лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З урахуванням викладеного, судом по справі встановлено, що комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 7% від вартості предмета лізингу і ТОВ «Єврокар Україна» не обґрунтовано співмірності розміру платежу за організацію договору фінансового лізингу №382 від 04 лютого 2017 року як виконаній послузі, яка згідно зі ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~не є лізинговим платежем, а тому неповернення цих коштів суперечить п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, укладаючи правочин сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені. Таким чином, суд приходить до висновку, що п.12.1 Договору, який передбачає право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, як споживачем, у разі його відмови виконати договір, а саме: комісії за організацію Договору у розмірі 21693 грн. 00 коп., порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди позивачу, як споживачеві, а тому зазначена в п.12.1 умова Договору є несправедливою в розумінні\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, зазначена вище ст.12 Договору передбачає відповідальність позивача, як лізингоодержувача, перед відповідачем, як лізингодавцем, за: несвоєчасне внесення лізингових платежів - у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України та проценти за користування чужими коштами у розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати лізингових платежів (п.12.5); використання предмета лізингу не за призначенням, невиконання обов'язку з утримання відповідно до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника, неподання інформації про стан та місцезнаходження предмета лізингу у виді штрафу у розмірі 3% від загальної вартості предмета лізингу за кожний випадок такого порушення (п.12.6); створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу у виді штрафу у розмірі 5 % від загальної вартості предмета лізингу за кожен випадок такого порушення (п.12.7); невиконання фінансових зобов'язань за Договором у виді стягнення заборгованості, що утворилась на день стягнення, та повернення предмета лізингу у судовому та/або безспірному порядку (п.12.10); затримку повернення предмета лізингу у виді штрафу в розмірі 10% від вартості предмета лізингу з урахуванням амортизації (п.12.11); невиконання або неналежне виконання умов договору, в результаті якого порушені майнові інтереси або ділова репутація лізингодавця у виді відшкодування збитків у повному обсязі (п.12.13); необґрунтовану відмову від прийняття предмета лізингу у виді неустойки (штрафу) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу (12.14). Таким чином, передбачаючи підстави відповідальності позивача, як лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушенням ним умов укладеного Договору, останній, натомість, не передбачає жодної відповідальності відповідача ТОВ «Єврокар Україна», як лізингодавця, за невиконання або неналежне виконання Договору, у зв'язку з чим суд, виходячи із положень п.2 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~приходить до висновку, що умови, передбачені ст.12 Договору є несправедливими, оскільки не передбачають (виключають) права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №382 від 04 лютого 2017р. містить несправедливі умови, які полягають: у виключенні та обмеженні права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця, яким є ТОВ «Єврокар Україна» у разі невиконання чи неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (ст.12 Договору), зокрема, щодо встановлення відповідальності лізингодавця за неналежне виконання обов'язків з передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості і одночасно значно розширені права лізингодавця, в порівнянні з тими, які передбачені ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~(п.п.3.2.1, 3.2.7 Договору). Зі змісту спірного договору фінансового лізингу № 382 вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, специфікацій та умов, графіку сплати лізингових платежів, також в договорі є посилання на пункти Договору, які не були надані відповідачу. За правилами ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Згідно з ч.1 ст.217 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Аналізуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що договір № 382 від 04 лютого 2017 року підлягає нотаріальному посвідченню, але в порушення вимог ст.203,209 ЦК України, договір нотаріально не посвідчувався, що згідно приписів ч. 1ст. 220 ЦК України тягне за собою нікчемність даного правочину. Також, суд дійшов висновку про те, що положення оспорюваного договору порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", а саме є несправедливими. Відповідно до положень ч.1 ст.217 ЦК України, суд вважає необхідним застосувати наслідки укладення нікчемного правочину, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 26333 (двадцять шість тисяч триста тридцять три) грн. 20 коп., які відповідачем отримані від позивача згідно квитанції № 0.0.7001373331 від 04 лютого 2017 року як авансовий платіж за нікчемним договором № 382 від 04 лютого 2017 року. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Крім того, згідно п.4 ч.1, ч.2 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно п.5 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг є різновидом фінансових послуг. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. З огляду на викладене, під час розгляду справи судом встановлено наявність у ТОВ «Єврокар Україна» ліцензії для здійснення фінансових послуг, а саме: на надання послуг фінансового лізингу, яку відповідач отримав 04 липня 2017 року, тобто з минуванням п'яти місяців після укладення договору з позивачем (а.с. 117). Відповідно до ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved