Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

30.07.2018р. представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідачів, позовні вимоги уточнив 07.12.2018 р., які мотивує тим, що на замовлення Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (надалі - ДТГО «Львівська залізниця»), правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», з метою оформлення правовстановлюючих документів на право користування земельними ділянками, у 2015 році була розроблена Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 22,3411 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком « Львів-Красне» (ділянка 1 від 1462 км+391 м до 1464 км + 227м, ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м ) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. В результаті виконаних робіт встановлено, що площа земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» на даній ділянці становить 74,2783 га. Проте, в результаті польового обстеження та при аналізі інформації з електронної бази Державного земельного кадастру встановлено, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташовані суміжні земельні ділянки, які знаходяться у приватній власності громадян. Так, згідно Зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на ділянці « Львів-Красне» ( ділянка 1 від 1462 км+391 м до 1464 км+227 м , ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м ) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району встановлено, що [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №088282, №1303 виданий 23.03.2001р.( зі змінами від 15.08.2005р. №499), передано у власність земельну ділянку в межах [ADDRESS] , частина якої площею 0,0436 га перетинається з земельною ділянкою смуги відведення залізниці. Оскільки оспорюваний Державний акт на право власності на землю серії ЛВ №088282, №1303 виданий 23.03.2001р.( зі змінами від 15.08.2005р. №499) , виданий [PERSON] на підставі рішення №68 виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району від 30.08.2000 року, вимоги про скасування цього акту в є похідними й залежать від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого він виданий. Згадане вище рішення Лисиничівської сільської ради та виданий на його підставі державний акт вважає незаконним та таким , що порушують право залізниці на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в адміністративних межах с. Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, а відтак такими, що підлягають скасуванню. Вказує, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону. Стверджує, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с.Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (Постанова ЦИК СРСР 15.12.1928 року). В подальшому, при зміні законодавства та введення інституту державних актів, вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі на наявні у користуванні землі. Зазначає, що в межах Лисиничівської сільської ради ширина смуги відведення визначена «Інвентаризацією земель смуги відчуження Львівської залізниці на дільниці Красне-Львів км 1431/3-1469/4», яка погоджена з старшим землевпорядником Пустомитівського району, та встановлена ширина смуги відведення у місці перетину земельних ділянок 80 м від осі колії . Також така визначена Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 74,2783 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком « Львів-Красне»( ділянка 1 від 1462 км+391 м до 1464 км+227 м , ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м ) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району та відносяться до земель транспорту, тому їх передача у приватну власність здійснена з порушенням встановленого ЗК України порядку. Вважає, що відповідач Лисиничівська сільська рада під час прийняття оскаржуваного рішення порушила також норми п. б ч. 4 ст. 84 ЗК України, згідно якого до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі під державними залізницями. Майно залізниці є державною власністю і закріплене занею на праві повного господарського відання, а отже вважає, що Лисиничівська сільська рада не мала правових підстав приймати оспорюване рішення, порушуючи право землекористування залізниці. Зазначає, що залізниця як суміжний користувач не погоджувала ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та у жодному випадку не надавала погодження на вилучення земельної ділянки. Враховуючи вищенаведене, просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №68від 30.08.2000 року в частині надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,0844 га , призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та ведення підсобного господарства в межах с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області та визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії IІІ-ЛВ №088282, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25.03.2001р. за №1303( зі змінами від 15.08.2005 р. №499), виданого [PERSON] на дану земельну ділянку, а також стягнути на його користь судові витрати. В судових засіданнях представник позивача ПАТ "Українська залізниця" Кобко О.Л. позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач 1 [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі, вважає такі необґрунтованими та безпідставними, на підтвердження своїх заперечень посилається на доводи, викладені в поданих нею 26.09.2018р. відзиві та 07.02.2019р. запереченні. Зокрема, [PERSON] у своєму відзиві звертає увагу, що позивач стверджуючи про те, що оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №088282 порушує його права та інтереси на користування наданою їй земельною ділянкою, не надав будь-яких правовстановлюючих документів щодо права залізниці на користування чи розпорядження даною земельною ділянкою та жодних доказів, які б підтверджували віднесення спірної земельної ділянки до земель залізничного транспорту. Окрім того, зазначений позивачем План смуги відведення земель залізниці безпосередньо не підтверджує його право на спірну земельну ділянку. Звертає увагу, що спірна земельна ділянка перебувала в її користуванні тривалий час, на якій вона з чоловіком ще у 1977 р. збудували житловий будинок за адресою [ADDRESS] , в якому вона на даний час проживає. Стверджує, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку, які б посвідчували право постійного користування земельною ділянкою АТ «Укрзалізниця», а "План полосы отвода линии Тернополь-Львов Львовськой железной дороги" та інвентарна картка обліку основних засобів, на який посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. Наведене, на переконання [PERSON] свідчить про те, що жодним чином не порушено прав позивача, та ним належно не обгрунтовано позовні вимоги і не надано відповідних доказів, що їх підтверджують. Крім того, подала заяву про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що позивач зобов`язаний знати про стан своїх майнових прав, та ним не надано доказів на підтвердження поважності пропуску такого 3-річного строку. Представник відповідача 2 -Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Захарчук І.В. в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечив, в задоволенні яких просить відмовити з підстав, викладених у відзиві. Позов вважає безпідставним, який не грунтується на вимогах чинного законодавства, зокрема статей 67,68 ЗК України, якими визначено правовий статус земель залізничного транспорту. Зазначає, що встановити конфігурацію земельної ділянки ПАТ «Українська залізниця» під залізничним полотном на території с.Підбірці Лисиничівської сільської ради, станом на даний час неможливо, тому безпідставно стверджувати, що земельна ділянка відповідача [PERSON] перетинається з земельною ділянкою позивача, оскільки земельна ділянка ПАТ «Українська залізниця» не сформована до даного часу та , відповідно, оспорювані Державний акт на право власності на земельну ділянку та рішення виконкому про надання даної ділянки не можуть порушувати права позивача на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху. Крім цього, відповідно до викопіювання з генерального плану с.Підбірці, спірна земельна ділянка знаходиться в межах Лисиничівської сільської ради, що надавало право сільській раді згідно вимог закону, розпоряджатися вказаною земельною ділянкою. Звертає увагу, що на час прийняття оскаржуваного рішення у ПАТ «Укрзалізниця» були відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а «План полосы отвода линииТернополь-Львов Львовськой железной дороги" та інвентарна картка обліку основних засобів, на які посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. З доданого позивачем плану смуги відведення лінії Львів -Підбірці за 1965 рік жодним чином не вбачається, де саме знаходиться спірна земельна ділянка, а також в якій частині та де саме така перетинається з земельною ділянкою смуги відведення та яка ширина такої смуги відведення в тій частині. Зазначає, що обстеження спірної земельної ділянки проведено з порушенням вимог чинного законодавства та прав власника земельної ділянки, зокрема до обстеження земельної ділянки не було залучено її власника, представників Лисиничівської сільської ради, а також уповноваженого суб`єкта, якому законом надано право здійснювати державний контроль за дотриманням вимог земельного законодавства, що ставить під сумнів законність обстеження вказаної земельної ділянки. Вказує, що позивачем додано до позовної «План полосы отвода линии Тернополь-Львов Львовськой железной дороги" за 1965 рік, складений Дорожньою проектною конторою залізниці, без погодження з Лисиничівською сільською радою. Крім того, з доданої позивачем до позовної заяви копії податкової декларації сплати за землю ПАТ «Українська залізниця» неможливо встановити, в яких саме межах знаходиться земельна ділянка площею 85,5 га , за яку позивач сплачує земельний податок. Також просить застосувати строк позовної давності, пославшись на те, щопозивач звернувся в суд із позовною заявою 30.07.2018 року, а згідно «Акту виконання внутрішнього зобов`язання з інвентаризації земельних ділянок згідно внутрішнього зобовязання» №Л/П-1427774-НЮ від 15.12.2014р., позивач в цей період почав проводити інвентаризацію та дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її прав, покладається виключно на позивача, тому саме позивач, при зверненні до суду повинен обгрунтувати та надати відповідні докази, які чітко вказують на час, з якого останньому стало відомо про порушення його права.Відповідач 1 відкрито користується спірною земельною ділянкою, право якого на неї підтверджується відповідними доказами, тому позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, наданими сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрзалізниця» слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей321, 392 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно Статуту публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою КМ України 02.09.2015р., товариство утворене на базі Укрзалізниці , а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», і є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Регіональна філія «Львівська залізниця» ПАТ « Укрзалізниця», згідно Положення, затвердженого ПАТ «Укрзалізниця» 26.02.2016 року, є відокремленим підрозділом Товариства, який має статус юридичної особи та діє від імені Товариства та в його інтересах . Частиною 1 ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт» встановлено, що землі, які надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт». Статтею 68 ЗК України, яка визначає землі залізничного транспорту, передбачено, що до таких земель належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про транспорт», до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель належать землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України , права володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власникові. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності земельної ділянки, згідно з ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає державній реєстрації. Частиною першою статті 79 ЗК України встановлено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до статей 1,3 ЗУ «Про державний земельний кадастр», державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, що розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державний земельний кадастр базується на принципі об`єктивності, достовірності та повноти його відомостей. Крім того, ст.79-1 ЗК України передбачено формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, яке полягає у визначенні площі земельної ділянки, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим кодексом. Суд при вирішенні даного спору керується, як нормами чинного земельного законодавства в частині регулювання правовідносин, що виникають між суб`єктами землекористування, власниками земельних ділянок, так і нормами раніше діючого законодавства станом на момент виникнення спірних правовідносин, що є предметом судового розгляду. На підтвердження обґрунтованості своїх вимог, позивач покликається, зокрема на: - План смуги відведення лінії Тернопіль-Львів Львівської залізниці Пустомитівського району Львівської області від 1449 км+950 м до 1470 км+ 874 м, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1965 році ( а.с.148-153); - Витяг з Технічної документаціїіз землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 14,0050 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком « Львів-Красне» від 1464 км+227 м до 1466 км+535 м для забезпечення функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах с.ПідбірціЛисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, розробленого КТ НВФ «Нові технології» у 2015 році ( а.с.4); - Витяг з « Інвентаризації земель смуги відчуження Львівської залізниці на дільниці Красне-Підзамче, км1431/3-1469/4» за 1995 рік ( а.с.5-9); - податкову декларацію за 2018 р. з плати за земельну ділянку загальною площею 85,5 га ( а.с.83-87). Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про держаний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Згідно статті 24 вказаного закону , державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. В судовому засіданні було також досліджено наступні докази , надані сторонами: -копія рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №68 від 30.08.2000 року , та Додаток №1 до даного рішення, згідно якого [PERSON] передано у приватну власність для індивідуального житлового будівництва земельну ділянку площею 0,04 га , в межах с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області ( а.с.170); - Державний акт на право приватної власності на землю серії IІІ-ЛВ №088282, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1303, виданий 23.03.2001р. ( зі змінами від 15.08.2005 р. №499), згідно якого [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 0,0844 га , розташованої у с.Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з яких: для будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд - 0,0267 га; для ведення особистого підсобного господарства -0,0577 га( а.с.10,195). Наведене свідчить, що спірна земельна ділянка тривалий час (не пізніше як з 1977 року) перебувала в користуванні та була закріплена за домогосподарством відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] , на якій знаходиться збудований у 1977 році житловий будинок, та яка з 2000 року перебуває у приватній власності відповідача [PERSON] . Позивач зазначає, що право землекористування спірною земельною ділянкою виникло в останнього відповідно до згаданого плану полоси відведення за 1965р. В той же час, цитуючи в позовній заяві норми права щодо правового регулювання земель транспорту, позивач залишив поза увагою той факт, що відповідно до п.п. 27, 32 "Инструкции о нормах и порядкеотвода земель для желейних дорог и использовании полоси отвода", затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 р. , містяться прямі вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць. Крім того, п. 10 Положення про землі, надані транспорту, затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933р., регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством. Водночас, діючим на той час Земельним кодексом УСРР, затвердженим постановою ВЦВК від 29.11.1922р. (із змінами та доповненнями від 27.06.1927р.), передбачалось обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. А стаття 10 Закону СРСР від 13.12.1968 р. «Про затвердження основ законодавства СССР і союзних республік» встановлювала обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, яким заборонялось користування наданою земельною ділянкою до видачі державного акту. Відповідно до ст.ст. 125,126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, вищевикладене свідчить про те, що у ПАТ «Укрзалізниця» відсутні належним чином оформлені документи на земельну ділянку, які б посвідчували право користування, а «План смуги відведення лінії Тернопіль-Львів Львівської залізниці Пустомитівського району Львівської області від 1449 км+950 м до 1470 км+ 874 м» за 1965 рік, на який посилається позивач, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. На підтвердження позовних вимог позивачем надано згаданий План смуги відведення за 1965 рік та зазначено про те, що даний документ є проектно-технічною документацією та у розумінні ст. 17 ЗУ «Про основи містобудування» є містобудівною документацією. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Суд звертає увагу на те, що вказаний План смуги відведення не містить належних доказів затвердження у встановленому порядку та таких не надано позивачем. Таким чином твердження позивача, що відповідно до раніше діючого законодавства не вимагалося проведення реєстрації землекористування не відповідає дійсності. Більше того, наявний у позивача «План смуги відведення лінії Тернопіль-Львів Львівської залізниці Пустомитівського району Львівської області від 1449 км+950 м до 1470 км + 874 м» за 1965 рік, є лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування. З вищенаведених правових норм, зокрема, ЗК УСРР від 29.11.1922 р. вбачається, що позивачу необхідно було отримати державний акт на право користування, як правовстановлюючий документ. Відтак, представлений план смуги відведення не є документом, що підтверджує право користування земельною ділянкою та не є правовстановлюючим документом. Щодо наданої позивачем копії податкової декларації за 2018 р. з плати за землю ПАТ «Українська залізниця» земельних ділянок загальною площею 85,5 га , слід зазначити, що в ході дослідження представлених позивачем доказів не було встановлено, в яких саме межах знаходиться дана земельна ділянка та чи вона територіально включає в себе спірну земельну ділянку. Будь-яких доказів для з`ясування даного питання суду представлено не було. Тому суд приходить до висновку, що така не підтверджує позовні вимоги позивача. Крім того в обгрунтування своїх вимог позивач посилається також на те, що виготовлення та отримання державних актів на землю, їх реєстрація на час облаштування залізничного полотна і смуги відведення не передбачалися діючим на той час законодавством, що підтверджується посиланням на наведені в позовній заяві нормативні акти. З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити, що такі посилання позивача містять лише «вирвані» з контексту законів чи підзаконних актів норми, які спростовуються змістом самих цих актів. Станом на 1962 рік на залізничному транспорті України діяла «Инструкция о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР 01.11.1955 року, яка втратила чинність з 30.01. 1963 року відповідно до «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода». Суд звертає увагу, що із Плану смуги відведення лінії Тернопіль-Львів Львівської залізниці Пустомитівського району Львівської області від 1449 км+950 м до 1470 км+ 874 м» за 1965 рік вбачається, що такий є додатком до проекту №246- 8, виконаний Дорожньою проектною конторою Південно-Західної залізниці Міністерства шляхів сполучення. З пояснювальної записки до даного плану вбачається, що такий складений у масштабі 1:5000 в адміністративних межах району та узгоджений зі старшим інженером - землевпорядником Пустомитівського району, начальником Підзамчівської дистанції колії та начальником Львівської дистанції захисних лісопосадок, виготовлений в 6 примірниках,з яких один (6-й ) примірник -Пустомитівському виробничому колгоспно-радгоспному управлінню. Наведене підтверджує, що План смуги відводу не був затверджений виконкомом Пустомитівської районної ради, а тому є лише одним із документів містобудівної документації. Суд зазначає, що даний план не містить умовного позначення ширини смуги відведення залізниці, а містить лише умовне позначення «Територія станції», без позначення відстані та одиниці виміру відстані, що спростовує твердження позивача про те, що частина спірної земельної ділянки площею 0,0436 га перетинається з земельною ділянкою смуги відведення Залізниці. Крім того суд звертає увагу, що посилаючись на дані Технічної документації, розробленої у 2015 році та стверджуючи, що спірна земельна ділянка перетинається з земельною ділянкою смуги відведення Залізниці, що встановлено в результаті польового обстеження та даних з бази Державного земельного кадастру, позивач не надав будь яких доказів на підтвердження проведення такого «польового обстеження», якими могли бути наприклад, акти обстеження чи інші належні докази. Також суд зауважує про розходження у даних щодо розміру земельної ділянки якою, як стверджує позивач, він користується. Зокрема у позовній заяві така земельна ділянка в одному випадку зазначається площею 22,3411 га, в іншому - площею 74,2783 га, а в наданій податковій декларації - площею 85,5 га, що вказує на розбіжності у площі земельної ділянки, якою користується позивач.При цьому слід звернути увагу, що такі документи були надані самим Позивачем. З урахуванням вище зазначеного суд приходить до висновку, що позивач без залучення уповноваженого суб`єкта самостійно встановив, що відповідач 1 без належних правових підстав займає спірну земельну ділянку. Тому посилання позивача на те, що частина земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача - фізичної особи, знаходиться в смузі відведення залізниці, є безпідставним та необґрунтованим. Усе вищевказане свідчить, що відповідачем 1 жодним чином не порушено прав позивача, а позивачем належно не обґрунтовано позовні вимоги та не надано відповідних доказів, що їх підтверджують. Також суд вважає, що позивачем не доведено порушення Лисиничівською сільською радою норм діючого законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення №68. Згідно ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно приписів ч. 2 ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. З огляду на наведені норми законодавства, суд не знаходить підстав для скасування оскаржуваного рішення Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району. Також позивач посилається на те, що дана земельна ділянка відноситься до земель транспорту.Однак суд не погоджується з твердженнями позивача, з огляду на наступне. Судом встановлено, що оскаржуваним рішенням Лисиничівської сільської ради [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, якій на підставі даного рішення видано державний акт про право власності, що спростовує твердження позивача про самовільне зайняття спірної земельної ділянки. Крім цього позивач зазначає, що спірна земельна ділянка була передана у власність без погодження з позивачем, як суміжним землекористувачем, проекту відведення земельних ділянок, актів встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та без погодження на вилучення земельної ділянки з постійного користування позивача. Поряд з цим такі твердження Позивача спростовуються наступним. Суд зазначає, що за юридичною силою нормативні акти поділяються на закони та підзаконні акти. Закон є нормативно-правовим актом, який має вищу юридичну силу. Таким чином, твердження Позивача, що на підставі інструкцій та положень не передбачалось державної реєстрації та видачі залізниці документів, підтверджуючих таке право, є незаконним. Тому виходячи з принципу пріоритетності законів над нормативними актами, саме Кодекси мають вищу юридичну силу, а не положення та інструкції. Як встановлено під час розгляду справи, на час прийняття рішення Лисиничівською сільською радою право позивача на спірну земельну ділянку не підтверджувалося жодним правовстановлюючим документом. З огляду на наведене, станом на час прийняття оспорюваного рішення Лисиничівською сільською радою, спірна земельна не належала на праві користування позивачу, оскільки останній не оформив таке у відповідності до діючого тоді земельного законодавства. Також судом констатується, що при винесенні оскаржуваних рішень сільська рада діяла в межах наданих їй повноважень щодо розпорядження землями комунальної власності. Положеннями ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Проте позивач не навів обставин, за якими спірне рішення ради може бути визнано недійсним (незаконним), виходячи з приписів вищевказаної ст. 21 ЦК України. Як наслідок, не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №088282, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25.03.2001р. за №1303( зі змінами від 15.08.2005 р. №499), виданого [PERSON] на земельну ділянку в межах с.Підбірці Пустомитівського району Львівської області, оскільки як встановлено під час розгляду справи та детального аналізу доказів, [PERSON] є власником спірної земельної ділянки на підставі оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, законність якого встановлено судом. Враховуючи вищенаведене, позивачем належно не обгрунтовано та не доведено порушення його прав відповідачами, тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Крім цього, слід звернути увагу, що відповідачем [PERSON] та представником Лисиничівської сільської ради було подано заяви про застосування строків позовної давності. Позивач подав заперечення щодо застосування строку позовної давностіз посиланням на те, що згідно Акту виконання внутрішнього зобов`язання з інвентаризації земельних ділянок з внутрішнього зобов`язання №Л/П-142774-НЮ від 15.12.2014р., складеного 29.02.2016 р.,саме з цієї дати йому стало відомо про порушення права користування спірною земельною ділянкою. З даного приводу слід зазначити, що відповідно до ст.ст. 257,267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стала відомо (могло стати) про порушення права, покладається на позивача. (Постанова Верховного Суду України від 29.10.2014р. №6-152цс14). В той же час суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, ст. 71 ЦК УРСР, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Судом не встановлено порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду, тому відсутні підстави застосовувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову по суті позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача повністю, тому вимога про стягнення із відповідачів судового збору задоволенню не підлягає. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності. Встановлені судом обставини свідчать про те, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed