Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В позовній заяві вказує, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складається із незавершеного будівництва житлового будинку готовністю 54%, вартістю 51622,00 грн., та земельної ділянки біля цього будинку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих в [ADDRESS] . Заповіту батьком складено не було. Позивач зазначає, що спадщину після смерті батька у встановлений законодавством шестимісячний строк він прийняв, як спадкоємець першої черги спадкування за законом, про що було заведено спадкову справу №99-2020/02-14, яка знаходиться на зберіганні у справах Путильської державної нотаріальної контори Чернівецької області. Проте, коли він звернувся до державного нотаріуса Путильської державної нотаріальної контори Чернівецької області Кокаревої Н.М. із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті батька, то йому в цьому постановою нотаріуса від 11 листопада 2020 року №350/02-31 було відмовлено, у зв`язку з тим, що ним не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності на вищевказане нерухоме майно, що належить спадкодавцю. Крім того, підставою відмови нотаріуса стало і те, що відповідач в справі [PERSON] , цивільна дружина померлого [PERSON] , претендує на видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Його батько [PERSON] за свого життя будував житловий будинок по [ADDRESS] , але повністю завершити будівництво будинку та внести його документально в Державний реєстр нерухомості в установленому законом порядку не встиг, оскільки помер [INFO] . Згідно технічного паспорту на об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , власником якого був [PERSON] , вбачається, що відсоток готовності вказаного будинку складає 54%, загальна площа становить 100,60 кв.м., вартість будинку 51622,00 грн. Рішенням Селятинської сільської ради народних депутатів 14 сесії XXI скликання від 6 квітня 1993 року [PERSON] надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки біля будинку розміром 0,60 га. Проте, в подальшому більша частина вказаної земельної ділянки була розмита і зіпсована річкою, що потягло за собою зменшення площі земельної ділянки на 0,2500 га. Таким чином, фактично на даний час земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована в [ADDRESS] , має площу 0,2500га. Вказані розбіжності по площі земельної ділянки також унеможливлюють видачу свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом На підставі викладеного просить суд визнати за ним, як спадкоємцем за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , право власності на: незавершене будівництво, а саме житловий будинок готовністю 54%, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 100,60кв.м.; земельну ділянку уточненою площею 0,2500га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована по [ADDRESS] . В свою чергу [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності. В зустрічному позові вказує, що [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складається із незавершеного будівництва житлового будинку готовністю 54% розташованого в [ADDRESS] . Вона та померлий [PERSON] проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад 30 років, за період спільного проживання розпочали та здійснювали будівництво житлового будинку. Зазначає, що вона з померлим [PERSON] вели спільне спільного господарства за місцем їхнього спільного проживання за адресою [ADDRESS] . В них протягом всього часу проживання був спільний бюджет та взаємні права та обов`язки як в чоловіка та дружини, вони жили як одна сімя, спільно харчувались, в абсолютній більшості випадків готувала вона, разом купляли все майно для спільного користування (засоби особистої гігієни, продукти, побутові речі, будівельні матеріали для будівництва будинку, який є предметом спору у даній справі) Померлий [PERSON] проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю з 1985 року по дату своєї смерті. На підставі викладеного просить суд встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 04 березня 2020 року . Визначити незавершене будівництво житлового будинку готовністю 54%, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 100,60 кв.м. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 незавершеного будівництва житлового будинку готовністю 54%, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 100,60 кв.м. Ухвалою Путильського районного суду від 09.02.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав просив суд позов задовольнити. Щодо зустрічного позову зазначив, що дійсно його покійний батько проживав однією сім`єю з [PERSON] протягом тривалого часу. Зі слів його мати та родичів, його батько почав проживати з позивачкою з 1986 року, а не з 1985 року. Також зазначив, що померлий [PERSON] планував побудову спірного будинку до спільного проживання з [PERSON] , у зв`язку з чим він до 1986 року придбав більшість будівельних матеріалів. Будівництво розпочав близько 1987 року коли уже проживав з [PERSON] , враховуючи те, що всі будівельні матеріали були придбані до фактичного проживання з [PERSON] , а тому вважає, що його частка повинна бути більшою як частка [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме вважає, що позивачу [PERSON] повинно належати Ѕ частка спірного будинку. Зустрічний позов підтримав та надав пояснення аналогічні зустрічному позову, просив суд позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що померлий [PERSON] її колишній чоловік з яким вона проживала з 1979 року. Вони жили в державній квартирі по 1982 рік. Після 1982 року її чоловік залишив сім`ю та жив в будинку своєї сестри. В 1987 році вони розлучились. З [PERSON] її чоловік [PERSON] почав проживати з 1986 року. Він мав намір побудувати будинок та почав заготовляти будівельні матеріали, а саме лісодеревину. В кінці березня 1989 року будинок був зведений. Під час повторного допиту свідка [PERSON] остання пояснила, що 28 лютого 1986 року її колишній чоловік приходив до неї миритись, але вона відмовила в подальшому через 2-3 тижні після розмови з нею [PERSON] почав проживати з [PERSON] . Також пояснила суду, що померлий [PERSON] приймав участь в ліквідації аварії на ЧАЕС та отримав за це кошти в сумі 700 рублів, про що він їй сам сказав. Після другої поїздки на ЧАЕС, а саме в квітні 1987 року він розпочав будівництво спірного будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що померлий [PERSON] є її рідним братом. Її брат мав намір побудувати будинок та почав заготовляти будівельні матеріали, а саме лісодеревину. Вся родина йому допомагала до 1986 року Аркадій заготовив всі будівельні матеріали. З березня 1986 року почав проживати в цивільному шлюбі з [PERSON] , проживав з нею до дня своєї смерті. Під час спільного проживання в них народилась дитина, але під час пологів або під час вагітності остання померла. [PERSON] почав будівництво в 1987 році. На обряд поховання її брата допомагала вся родина. [PERSON] також була на похороні. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною брата померлого [PERSON] . [PERSON] почав проживати з [PERSON] з 1986 року по день смерті. Він мав намір побудувати будинок та почав заготовляти будівельні матеріали, а саме лісодеревину до 1986 року, всі будівельні матеріали зберігав біля будинку своєї матері. В 1987 році він розпочав будівництво спірного будинку. Від спільного проживання з [PERSON] у них народилось двоє мертвих дітей. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в с. Селятин він проживає з 1961 року. З померлим [PERSON] він був знайомим. Аркадій спірний будинок почав будувати разом з своєю цивільною дружиною [PERSON] . Придбані будівельні матеріали він зберігав на земельній ділянці, де будував будинок. Свідок [PERSON] суду пояснила, що в 1986 році вона переїхала проживати в с. Селятин. Її чоловік працював з [PERSON] , а також вони проживали по сусідству з померлим. Коли вони переїхали в село то померлий [PERSON] та [PERSON] уже проживали однією сім`єю. Спірне будівництво розпочали будувати близько з 1990 року. Будівельні матеріали [PERSON] придбав коли вона проживала в селі тобто з 1986 року. Під час спільного проживання в них народилась дитина, якщо не помиляється дитина померла при народженні. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що померлий [PERSON] проживав в цивільному шлюбі з [PERSON] протягом 35 років, почали проживати разом до вибуху в ЧАЕС. Аркадій спірний будинок почав будувати разом з своєю цивільною дружиною [PERSON] . Придбані будівельні матеріали він зберігав на земельній ділянці, де будував будинок. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є братом померлого [PERSON] , який проживав в цивільному шлюбі з [PERSON] протягом 35 років. Аркадій спірний будинок почав будувати в 1991 році разом з своєю цивільною дружиною [PERSON] , після аварії на ЧАЕС, також вони разом придбали будівельні матеріали. Придбані будівельні матеріали частково він зберігав біля будинку своєї матері. Частину будівельних матеріалів виписували на ім`я сестри, оскільки так було дешевше. Після хвороби [PERSON] будівництво припинилось. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до[PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності суд виходить з наступного. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та її представник надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] створили спільну сім`ю у березні 1986 року та проживали спільно однією сім`єю, вели спільне господарство до смерті [PERSON] . Даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Також даний факт в судовому засіданні визнав [PERSON] , внаслідок чого в силу ч.1 ст.82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. [INFO] [PERSON] помер, про що складено виконавчим комітетом Селятинської сільської ради відповідний актовий запис за №11 /а.с.15/. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17\~Закону України «Про власність», відповідних норм\~Цивільного кодексу Української РСР\~1963 року та з урахуванням пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16\~Закону України «Про власність»,\~стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю\~України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Частиною другою\~статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року\~визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного\~Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 17\~Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17\~Закону України «Про власність»\~будуть правильно застосовуватися. Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17\~Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із\~Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 1 розділу\~VII\~Прикінцевих положень Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності\~ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія\~СК України. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц. Абзацом першим частини другої\~статті 3 СК України\~передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує. Викладене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловлена у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № № 638/20596/16. Як вище установлено судом [PERSON] та [PERSON] з березня 1986 року проживали спільно однією сім`єю, вели спільне господарство до смерті [PERSON] . Також протягом 1990-х років почали будівництво житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , даний факт підтверджується будівельним паспортом та Актом розбивки осей будівлі в натурі /а.с.111,112/. Також в даному будівельному паспорті вказано, що у відповідності до рішення виконавчого комітету від 12.09.1990 року на відведеній земельній ділянці дозволено будівництво житлового будинку. Даний факт також підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які суд приймає до уваги, оскільки дані покази узгоджуються з вище дослідженими письмовими доказами. З даних підстав суд не приймає до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про те, що будівництво розпочато в 1987 році. Суд критично ставить до тверджень в судовому засіданні [PERSON] про те, що в будівельному паспорті не зазначено вулицю та нумерацію будинку, а також різна площа будинку, у зв`язку з чим даний паспорт може стосуватись іншого будинку, що будував [PERSON] , оскільки останній в супереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів, як на підставу своїх заперечень. Також суд не приймає до уваги твердження [PERSON] про те, що будівельні матеріали його батько [PERSON] придбав до спільного проживання з [PERSON] , оскільки останній в супереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України не надав належних, допустимих та безспірних доказів щоб підтверджували дані твердження. Покази свідків в частині придбання будівельних матеріалів суд не приймає до уваги, оскільки з показів свідків як позивача так і відповідача неможливо беззаперечно встановити коли саме були придбанні будівельні матеріали, оскільки вони різняться один від одного. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог [PERSON] внаслідок чого необхідно встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 04 березня 2020 року. А також визначити спірне незавершене будівництво житлового будинку готовністю 54%, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку. Щодо позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на незавершене будівництво, а саме житловий будинок готовністю 54% то суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується паспортом громадянина України /а.с.16/. [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] , про що складено виконавчим комітетом Селятинської сільської ради відповідний актовий запис за №11 /а.с.15/. Як видно з матеріалів справи, а саме з будівельного паспорту та технічного паспорту на об`єкт незавершеного будівництва, покійному [PERSON] належало незавершене будівництво, а саме житловий будинок готовністю 54%, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 100,60кв.м. /а.с.21-23/. Згідно ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1261 ч.1 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що спадкоємцем за законом є [PERSON] , який своєчасно вступив в управління та розпорядження спадковим майном на протязі шести місяців, даний факт підтверджується довідкою Селятинської сільської ради від 03.08.2020р. за №1077/а.с.52 зворотна сторона/. Також як видно з матеріалів справи, позивач звернувся з заявою до Путильської нотаріальної контори про прийняття спадщини. За результатом розгляду заяви державний нотаріус Кокарєва Н.М. постановою від 11.11.2020 року за №325/02-31 відмовила у вчиненні нотаріальної дії /а.с28/. Дана відмова обґрунтована тим, що немає правовстановлюючих документів. Крім того, підставою відмови нотаріуса стало і те, що [PERSON] , цивільна дружині померлого [PERSON] , претендує на видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Як вище встановлено судом позовні вимоги [PERSON] задоволенні, встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 04 березня 2020 року. А також визначено спірний житловий будинок готовністю 54%, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку. Дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що, судом встановлено, що [PERSON] який є спадкоємцем за законом фактично прийняв спадщину, але при цьому не може зареєструвати спадкове майно у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи, внаслідок чого порушуються цивільні права та інтереси спадкоємця (позивача), суд вважає, що необхідно відновити порушенні права та інтереси шляхом частково задоволення позовних вимог, а саме необхідно визнати за [PERSON] як спадкоємцем за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] право власності на Ѕ частку спірного незавершеного будівництва. Щодо позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку уточненою площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована по [ADDRESS] то суд вважає, що дана вимога є необґрунтованою, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається після смерті фізичної особи, або оголошення її померлою. Судом встановлено, що [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] , про що складено виконавчим комітетом Селятинської сільської ради відповідний актовий запис за №11 /а.с.15/. Рішенням Селятинської сільської ради народних депутатів 14 сесії XXI скликання від 6 квітня 1993 року [PERSON] надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки біля будинку розміром 0,60 га. /а.с.26/. В подальшому більша частина вказаної земельної ділянки була розмита річкою, що потягло за собою зменшення площі земельної ділянки на 0,2500 га. Таким чином, фактично на даний час земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована в [ADDRESS] , має площу 0,2500 га, що підтверджується довідками виконкому Селятинської сільської ради від 13.08.2020 року за №236 та №219, а також Звітом №466 про експертну грошову оцінку вказаної земельної ділянки /а.с.6-14,24,25/. Як вище встановлено судом, спадкодавцем за життя було розпочато, але не завершено процедуру приватизації вищевказаної земельної ділянки. Зазначене рішення про приватизацію земельної ділянки прийнято в період чинності Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Згідно із статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. За статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статті 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації (Лист спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Аналіз наведеної норми свідчить, що у разі, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, а якщо приватизація земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України не завершена й право на її завершення. Верховний Суд в Постанові від 21 березня 2018 року по справі № 623/633/17, провадження № 61-6243 св. 18 зазначив, що: «Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абзацу 2 пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139- V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-V1). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 Земельного Кодексу України).» Згідно п.7 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Таким чином враховуючи, що позивачем [PERSON] заявлено позовну вимогу відповідно до якої він просить суд визнати за ними право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , що суперечить ст. 125 ЗК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: partial