Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору від 25.08.2004 року дійсним та визнання права власності на земельну ділянку площею 8,629 га, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Володимирівської сільської ради масив [NUMBER]) масив [NUMBER]) та ділянка [NUMBER]). Заявлені позовні вимоги мотивовані наступним. 09 жовтня 2003 року [PERSON] отримав паспорт громадянина Республіки Молдова ([NUMBER]). До цього, він проживав та й народився на території України в селі Дальнічень (Володимирівська сільська рада) Білгород-Дністровського району Одеської області. В 1970 році уклав шлюб зареєстрований Руськоіванівською сільською радою Білгород-Дністровського району. 06 серпня 2004 року відповідач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № [NUMBER], на підставі розпорядження Білгород-Дністровської РДА від 28.04.2004 року № 589/2004. За вказаним державним актом відповідачу у право власності (безоплатна приватна) було передано земельну ділянку площею 8,629 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Володимирівської сільської ради масив [NUMBER] У вказаному розпорядженні Білгород-Дністровської РДА пунктом 5 зазначено, що [PERSON], як громадянину іноземної держави, необхідно відчужити земельну ділянку протягом року. 25 серпня 2004 року відповідач - [PERSON] отримав від позивача - [PERSON] кошти на лікування в сумі 20 000 гривень в рахунок продажу земельних ділянок, які належать йому на підставі Державного акту серії [NUMBER], розташовані на території Володимирівської сільської ради масив [NUMBER] Після лікування [PERSON] обіцяв переоформити земельні ділянки на [PERSON] Тобто, відповідач фактично відчужив приватизовану ним земельну ділянку через декілька днів після отримання державного акту. Згодом, звернувшись до нотаріуса з проханням посвідчити договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, укладений сторонами фактично 25.08.2004 року, нотаріусом було повідомлено, що на землі сільськогосподарського призначення з 2002 року введено мораторій на продаж. З того часу, сторони очікують коли ж Верховна Рада скасує мораторій на відчуження землі, коли він закінчиться. Проте, кожного року Верховна Рада виносить Закон яким продовжує дію мораторію. На сьогоднішній день фізичний стан відповідача значно погіршився, йому тяжко рухатись, долати великі відстані, тому він в телефонному режимі постійно наполягає на тому, щоб позивач як найскоріше офіційно оформив право власності на ділянки за собою. Наявність мораторію на продаж земельної ділянки не дає позивачу та відповідачу можливість реалізувати свої цивільні права на відчуження та придбання майна - земельної ділянки. Такі обставини грубо порушують перш за все права позивача, громадянина України. Чинне законодавство зобов'язує особу, яка не є громадянином України, відчужити земельну ділянку протягом року після її отримання, та одночасно забороняє відчуження таких земель, тому не зрозуміло як саме повинен відповідач себе повести, які дії вчинити щоб не порушити національні норми, в тому числі і права позивача. Така законодавча колізія змушує позивача звернутися до суду для отримання відповідно захисту. З 2004 року позивач користується вказаною земельною ділянкою для вирощування сільськогосподарської продукції, тобто вона знаходиться у його володінні та користуванні. В той же час відповідач фактично передав позивачу всі права за вказаною ділянкою, тобто, між ними фактично був укладений договір відчуження майна. Позивач у судове засідання не з'явився, його представник - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] (довіреність від 21.11.2017 року) в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала, не заперечувала проти їх задоволення та зазначила про дійсність всіх викладених позивачем обставин. Згідно з частинами 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи факт визнання представником відповідача позову, суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження без призначення судового засідання для розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, надавши правову оцінку представленим доказам та встановивши характер і особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Білгород-Дністровської РДА від 28.04.2004 року № 589/2004, 06 серпня 2004 року відповідач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № [NUMBER], згідно з яким відповідачу було передано у право власності (безоплатна приватна) земельну ділянку площею 8,629 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Володимирівської сільської ради масив [NUMBER]) масив [NUMBER]) та ділянка [NUMBER]). За рік до винесення розпорядження та видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку, а саме 09.10.2003 року відповідач отримав паспорт громадянина Республіки Молдова ([NUMBER]). Саме тому, в розпорядженні пунктом 5 було зазначено про необхідність [PERSON], як громадянину іноземної держави, відчужити земельну ділянку протягом року, яку він отримав як член колишнього КСП «Правда». Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності (ч.2 ст. 81 ЗК). Згідно з п.п. 2, 5, 6 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. 25 серпня 2004 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 8,629 га, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Володимирівської сільської ради масив [NUMBER], згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № [NUMBER], на підставі розпорядження Білгород-Дністровської РДА від 28.04.2004 року № 589/2004 (пункт 1 договору). Відповідно до Розписки складеної відповідачем в той же день, 25.08.2004 року, [PERSON] отримав від позивача [PERSON] кошти в розмірі 20 000 гривень в рахунок відчуження земельних ділянок. Частина 1 ст. 638 ЦК України: договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, майже 14 років позивач вільно користується вищезазначеною земельною ділянкою площею 8,629 га, вирощує сільськогосподарські культури, обробляє її, від імені відповідача сплачує податки, тощо. Згідно з ч.1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст. 182 ЦК України). Однак, через певні законодавчі обмеження сторони не мають змоги нотаріально посвідчити укладений між ними в 2004 році договір-купівлі продажу земельної ділянки. Відповідно до п.15 Перехідних положень ЗК України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим Законом. Таким чином, обставини справи вказують на об'єктивні порушення прав сторін, з причин від них не залежних. Позивач як володілець та користувач майна не може ним розпоряджатися, а відповідач як власник зобов'язаний відчужити майно з одночасною забороною на здійснення такого відчуження. Саме тому, приймаючи рішення суд керується основними фундаментальними принципами цивільного законодавства - непорушність права власності та надання судового захисту особі яка потребує його у зв'язку з невизнанням її права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК). Як вбачається з правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 12.06.2013 року в справі № 6-32цс13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 321 ЦК України забезпечує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні представник відповідача пояснила суду, що її довіритель двічі сам звертався до нотаріусу з проханням посвідчити укладений між ним та [PERSON] договір купівлі-продажу, однак отримував відмову через наявність мораторію на відчуження земельних ділянок вказаної категорії. Наразі фізичний стан відповідача (похилий вік та хвороба), який мешкає за кордоном, не дає йому можливості відвідувати нотаріусів та вимагати посвідчення договору купівлі-продажу, тому він відмовляється вчиняти будь-які дії спрямовані на оформлення документів переходу права власності, що свідчить про ухиляння відповідача від нотаріального посвідчення укладеного між ними договору. Згідно з ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Виходячи з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд вважає за необхідне застосувати принципи пропорційності суспільного інтересу - наявного мораторію на відчуження земельних ділянок наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та приватного інтересу який визначається в необхідності нерезидента відчужити земельну ділянку у спосіб передбачений законом та одночасно відсутність такого способу, що порушує право особи на розпорядження своєю власністю. Аналізуючи обставини справи в призмі діючого національного законодавства, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву та тим самим захистити цивільні права позивача, врегулювати його відносини з відповідачем який отримав кошти за продаж ділянки. Судом враховуються те, що задоволення позову не суперечити інтересам інших осіб і публічним інтересам.

Outcome: approved