Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

17 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за спожиті послуги теплопостачання у сумі 17875,95 грн., який складається з 12572,96 грн боргу за неоплату послуг з теплопостаання, 4377,48 грн збитків від інфляції, 925,51 грн трьох відсотків річних. Також просили стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1762 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач є відповідальним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрований та фактично мешкає. Відповідач [PERSON] є споживачем послуг, що надаються позивачем, однак вчасно не сплачував за надані послуги. В серпні 2013 року позивачем подано заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надану теплову енергію за адресою відповідача. 20 серпня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ, згідно якого з [PERSON] стягнута заборгованість за надані послуги теплопостачання в розмірі 1262.46 грн . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.11.2013 року судовий наказ скасовано. 20.11.2014 року підприємство зверталося до центрального районного суду м.Миколаєва в позовному провадженні , але судом було виданий за цими вимогами судовий наказ від 19.01.2015 року про стьягнення з [PERSON] , заборгованості в загальному розмірі 3016,09 грн. Ухвалою суду від 26 січня 2016 року було скасовано судовий наказ від 19.01.2015 року. 02 липня 2018 року ОКП втретє звернулося до Центрального районного суду м.Миколаєва за захистом своїх прав, 04 липня 2018 року було видано судовий наказ та стягнуто з [PERSON] на користь ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" заборгованість за надані послуги з теплопостачання у розмірі 10288,97 грн. , проте ухвалою того ж суду від 19 липня 2018 року судовий наказ було скасовано. Тому позивач звертається до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, так як він не сплачує за надані послуги і за період з жовтня 2012 року по жовтень 2018 року та за ним існує заборгованість з послуг теплопостачання в розмірі 12572,96 грн. Відповідач [PERSON] в квітні 2019 року надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову , сокільки сплив термін позовної давсності . Також, Договір № 43-9273 від 28.12.2007 року, який він уклав з позивачем , не пролонгований , адже він повідомляв позивача по закінченню терміну його дії в листопаді 2012 року про небажання його продовжувати. В заяві він пропонував ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" вирішити питання відключення теплового обладнання його квартири вд мережі до 01.10.2012 року Відповіді на його заяви від позивача не надходило. Щодо збільшення в договрі терміну позовної двності до 10 років, то під час дії вказаного Договору до 28.12.2012 року заборгованості за послуги теплопостачання у нього не було, а в подальшому він відмовився від його продовження. За атакого, сокільки у нього відсутні договірні правовідносини з позивачем, отже відсутні підстави для нарахування заборгованості. Представник позивача до судового засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтриманням позовних вимог в повному обсязі. Відповідача до судового засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності, про що подав окрему письмову заяву. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд доходить до наступного. Між сторонами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг з централізованого опалення, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV від 24 червня 2004 року, Законом України «Про теплопостачання» №2633-ІV від 02 червня 2005 року, Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року (далі - Правила). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву споживача кореспондує визначений п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» його обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено й ст. 19 Закону України «Про теплопостачання». Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Пунктом 18 Правил передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу). У тексті Закону України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу) неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти б, 7, 8 частини першої статті 31). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає та зареєстрований [PERSON] , він є відповідальним квартиронаймачем вказаної квартири. 28.12.2007 року між сторонами укладено Договір № 43-9273 про надання населенню послуг з централізованого опалення та підігріву питної води за вказаною адресою , терміном дії на 5 років. В п. 9.3 цього Договру зазначено, що загальна позовна давність становить 3 роки, позовна давність збільшується до 10 років за умови погодження зі споживачем. За такого , оскільки [PERSON] не підписав договір на новий строк, отже суд не погоджується з твердженням позивача про те, що з 2013 року на дійсні правовідносини поширюється збільшений строк позовної давності , оскільки таке не погоджено зі споживачем. Оскільки між сторонами по справі склались правовідносини з отримання послуг по теплопостачанню, тому судом застосовані положення ЦК України, ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», як спеціальних актів законодавства, які регулюють правовідносини у сфері житлово-комунальних послуг. Матеріалами справи встановлено, що ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" забезпечувало теплопостачання будинку по [ADDRESS] , у якій мешкає відповідач . Пунктом 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами) (надалі - Правила надання послуг) визначено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання». Пунктом 18 Правил надання послуг передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно з п.21 Правил надання послуг у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв.метр (куб.метр) опалювальної площі квартири та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення згідно із законодавством. Згідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Як видно з матеріалів справи, 20.08.2013 Центральним районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ за заявою ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" , з якою вони звернулися до суду 23.07.2013 року, про стягнення заборгованості за комунальні послуги з [PERSON] , згідно якого з останнього стягнуто заборгованість по оплаті за послуги з централізованого опалення в розмірі 1136,95 грн основного боргу, 1,58 грн ідексації суми боргу, 9,23 грн 3% річних, та судовий збір в розмірі 114,70 грн. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2013 судовий наказ скасовано . 19.01.2015 Центральним районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ за заявою ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" , з якою вони звернулися до суду 20.11.2014 року, про стягнення заборгованості за комунальні послуги [PERSON] , згідно якого з останнього стягнуто заборгованість по оплаті за послуги з централізованого опалення в розмірі 2634 грн 65 коп основного боргу, 303,13 грн ідексації суми боргу, 78,31 грн 3% річних, та судовий збір в розмірі 121,80 грн. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від26 січня 2016 судовий наказ скасовано . 04.07.2018 Центральним районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ за заявою ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" ( заява від 02.07.2018 року) про стягнення заборгованості за комунальні послуги з [PERSON] , згідно якого з останнього стягнуто заборгованість по оплаті за послуги з централізованого опалення в розмірі 8900,15 грн основного боргу, 1098,27 грн ідексації суми боргу, 290,55 грн 3% річних, та судовий збір в розмірі 176,20 грн. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2018 року судовий наказ скасовано . Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з жовтня 2012 по жовтень 2018 року , опалювальна площа 49,3 кв.м. за надані послуги з централізованого опалення заборгованість становить 12572,96 грн. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду позову відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог, заявлених за межами трирічного строку. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У стаття 257 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. ( ч.ч. 1, 2 ст.264 ЦК). З матеріалів справи видно, що позивач вперше 23 липня 2013 року, вдруге - 20 листопада 2014, втретє 02 липня 2018 звертався до Центрального районного суду із заявами про видачу судового наказу щодо стягнення із боржника [PERSON] заборгованості за період з жовтня 2012 року і до відповідного періоду за надані послуги з централізованого опалення у відповідних розмірах , 20 серпня 2013, 19 січня 2015 та 04 липня 2018 були видані судові накази, які ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від29 листопада 2013, 26 січня 2016 та 19 липня 2018 - відповідно скасовано. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.1 Постанови «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження від 23.12.2011 №14 роз`яснено, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення. Враховуючи те, що судовий захист права ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" на стягнення грошових коштів за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15. Отже, строк позовної давності переривався подією - зверненням позивача із заявою про видачу судового наказув липні 2013, листопаді 2014 та червні 2018 та видачею судових наказів від 20.08.2013, 19.01.2015 та 04.07.2018 ( адже з часу скасування судового наказу попереднього ухвалою суду від 26 січня 2016 року до дня звернення до суду з новим наказом не минуло 3 років) , а тому позивач має право заявляти вимоги про стягнення заборгованості, з врахуванням позовної давності встановленої ст.257 ЦК України, починаючи з жовтня 2012 року. Правомірність стягнення нарахованих сум за надані послуги за жовтень 2012 року суд обґрунтовує тим, що плата на комунальні послуги повинна здійснюватися не пізніше 20 числа наступного місяця. Тобто, оплату за жовтень 2012 відповідач мав здійснити до 20 листопада 2012 року. З судовим наказом позивач звернувся ще в липні 2013 року вперше. При цьому суд враховує і поведінку самого відповідача стосовно того, що як вбачається з вищенаведених ухвал суду про скасування судових наказів, з заявами про скасування судових наказів звертався сам [PERSON] , отже був добре обізнаний про нарахування позивачем йому заборгованості за послуги теплопостачання з жовтня 2012 року , проте жодних дій щодо врегулювання спірниз правовідносин з позивачем не вчиняв. Щодо доводів відповідача про відсутність права вимагати оплати послуг з опалення в зв`язку з тим, що ним не пролонговано Договір про надання населеннб послуг з централізованого опалення з ОКП "Миколаївоблтеплоенерго" , то судом встановлено таке. Відповідно до п. 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відповідно до п. 1.2 Порядку для реалізації права споживачів на відмову від отримання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води орган місцевого самоврядування або місцевий орган виконавчої влади створює своїм рішенням постійно діючу міжвідомчу комісію для розгляду питань щодо відключення споживачів від вказаних мереж. Згідно з п. 2.1. Порядку для вирішення питання відключення житлового будинку (будинку) від мереж централізованого опалення його власник (власники) повинен (повинні) звернутися до Комісії з письмовою заявою про відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання. Відмова від таких послуг здійснюється виключно на підставі рішення комісії, яке оформлюється протоколом, витяг з якого у десятиденний строк надається заявникові. Згідно з п. 2.6 Порядку по закінченню робіт складається акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання (п.2.2 Порядку). Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 6 листопада 2007 року № 169 було внесено зміни до наказу від 22 листопада 2005 № 4, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому. Отже, з викладеного видно, що відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається лише на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком відключення від мереж ЦО і ГВП процедури, прийнятого на підставі заяви власника (власників) будинку. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Відповідачем не надано доказів щодо відключення його від мереж централізованого опалення та прийнятого рішення щодо надання дозволу на таке відключення та улаштування індивідуальної (автономної) системи теплопостачання квартири. Отже доказів того, що відповідач протягом заявленого часу не отримував послги з теплопостачання - суду не надано. З приводу посилання відповідача на відсутність договору, укладеного між Позивачем та Відповідачем , то їх не можна взяти до уваги з наступних підстав. У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом передбачено певний порядок відмови від надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, який відповідачем не дотриманий. Тому, одностороння відмова відповідача від отримання послуг, як й відмова від зобов`язання їх оплатити є неправомірною. Також дововди відповідача щодо відсутності договірних відносин між ним та позивачем суперечать ч. 2 ст. 205 ЦК України, згідно якої правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків та ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Виходячи зі змісту вказаних правових норм ЦК України в даному конкретному випадку поведінка сторін свідчить про фактичне укладення ними договору про постачання теплової енергії для потреби опалення та гарячого водопостачання до квартири відповідача. Статтями 20, 21 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" визначено обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Форма та зміст (умови) Типового договору затверджені Постановою КМУ від 21.07.05 №630 "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення". Відповідно до п.7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (і використанням внутрішньо будинкових систем, що укладаються виконавцем з споживачем фізичною особою, який не є суб`єктом господарювання, є договір приєднання. В силу ст. 634 ЦК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами фактично укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води. Отже суд приходить до висновку, що відповідач, як власник та користувач послуг по договору не виконував, передбаченого п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язку з оплати отриманих послуг з опалення, тому підставним є покладення на відповідача, як споживача, відповідальності за порушення свого обов`язку з оплати комунальних послуг шляхом сплати заборгованості та санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком позивача, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення за вказаний період оплати за послуги теплопостачання. З`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що факт неналежного виконання відповідачем обов`язку з оплати наданих послуг з теплопостачання квартири , яка розташована за адресою: [ADDRESS] в розмірі 12 572,96 грн перед ОКП "Миколаївоблтеплоенерго» доведений. За таких обставин суд вважає позовні вимоги КПТМ «Криворіжтепломережа» в цій частині до [PERSON] обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню. Також , перевіривши правильність нарахування, суд вважає підставним ( згідно ч.2 ст. 625 ЦК України) задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача і збитків від інфляції за увесь вказаний період у розмірі 4377,48 грн та трьох відсотків річних у розмірі 925,51 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи задоволення позовних вимог, згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 1762,00 грн .

Outcome: approved