Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

03 грудня 2013 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], у якому, посилаючись на ч.ч. 1,2 та 4 ст. 376 Цивільного Кодексу України просить визнати незаконною самовільно збудованою будівлю літ. "З" та прилеглу до неї огорожу згідно технічному паспорту на спільній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] знести незаконно самовільно збудовану будівлю літ. "З" та прилеглу до неї огорожу згідно технічному паспорту на спільній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] та відшкодувати понесені судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача, будучи допитаною в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечувала, вважаючи позовні вимоги суперечливими і такими, що не мають чіткого законодавчого обґрунтування. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідачу на підставі договорі купівлі-продажу від 11 жовтня 2011 року, укладеного між [PERSON] та ним, належить 3/4 частки домоволодіння [ADDRESS]. Згідно рішенню Київського районного суду м. Харкова по справі № 2- 1261/09/04 від 18 березня 2009 року за [PERSON] було визнано право власності на 3/4 частин домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ "А-1" загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м., літній кухні літ. "Б", вбиральні літ. "Д", огорожі № 1-5 в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] та сестри [PERSON], померлої [INFO] (а.с.48). Таким чином, на момент придбання [PERSON] 3/4 часток зазначеного домоволодіння, між співвласниками фактично було визначено порядок користування майном, що знаходилось у спільній частковій власності таким чином: житловий будинок літ."А-1" житловою площею 24,3 кв.м. загальною площею 43,6 кв.м. та відповідна частка земельної ділянки знаходиться у користування відповідача [PERSON], а житловий будинок літ. "В-1", після пожежі напівзруйнований та відповідна частина земельної ділянки - у користуванні позивача [PERSON], що підтверджується вищезазначеним рішенням Київського районного суду від 18.03.2009р. Межі користування земельною ділянкою також фактично були встановлені між співвласниками встановленою огорожею, частиною якої слугувала також стіна будинку літ. "А-1", що вбачається з технічного паспорту від 30.08.2011 року (а.с.45-47). Згідно технічному висновку про стан будівельних конструкцій будинку літ "А-1" та можливості його реконструкції за адресою: [ADDRESS], проведеного Харківською Національною Академією Міського Господарства (замовлення № 24-65/11) від 21 листопада 2011 року встановлено, що основні несучі та огорожувальні конструкції будинку знаходяться в незадовільному стані. Приміщення будинку не може використовуватись за своїм призначенням. Реконструкція житлового будинку літ "А-1" може бути здійснена шляхом повного демонтажу існуючої будівлі і зведення на його місті нового будинку (з легких конструкцій) у відповідності з будівельними нормами та правилами. У зв'язку з цим [PERSON] було перебудовано останній в сарай, а на іншій частині земельної ділянки, де знаходився житловий будинок літ. "А-1", збудовано новий житловий будинок літ. "Ж-2". При цьому, всі будівельні роботи проводились на земельній ділянці, яка фактично перебувала у користуванні [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного Кодексу України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" (далі - Постанова) право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам, за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою. Яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Відповідно до п.17 зазначеної Постанови позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених ст.ст. 391, 396 ЦК України та ст. 103 ЗК України. Якщо позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно пред'явлено до власника (користувача) земельної ділянки, який заперечує проти визнання права власності на це майно за особою, що його збудувала, власник (користувач) має право відповідно до вимог ст. 123 ЦПК України пред'явити зустрічний позов про знесення нерухомого майна. Проте, позивач не надав до суду жодних доказів того, чим і як порушені його права та питання про відновлення порушеного права, як того вимагає зазначена вище норма законодавства, не ставить. Відповідно п. 22 цієї Постанови знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законом заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. У відповідності до п. 23 постанови при вирішені питання про те, чи є відхилення від проекту істотними і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні у кожному випадку з'ясувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення, з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Згідно ч.1,3-5 п. 24 Постанови знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил ( у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, якщо неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо проведення такої перебудови є неможливим, або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинення до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законно сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт. Таким чином, правила про зобов'язання знести самочинне "будівництво застосовується лише у разі, коли буде встановлено, що самочинне будівництво неможливо привести у стан, який буде відповідати будівельним нормам в правилам, або особа відмовляється вчинити такі дії. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони зобов'язані визначити коло фактів. На які вона можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги і заперечення (ст.ст.10,11,60 ЦПК України). Звернувшись до суду з позовом про визнання незаконною самовільною будівлею та зобов'язанні відповідача [PERSON] її знести, позивач не довів обставини, на які посилається, як на підставу своїх позовних вимог. За таких підставі відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України суд тільки за позовом відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила будівництво провести відповідну перебудову. Проте, без встановлення, обставин, які б свідчили, що самочинне будівництво не відповідає будівельним нормам та правилам неможливо провести його в стан, який би відповідач таким нормам та правилам. Крім того в передбачених ст. 376 ЦК України випадках самочинно збудований об'єкт може бити знесений лише на підставі судового рішення за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Позивачем не надано жодних належних доказів того, що зведена відповідачем самочинна будівля сараю літ. "З" та прилегла до неї огорожа збільшена або знаходиться на іншому місці, аніж будинок літ."А-1", який був побудований на цьому місці у 1927 році. Позивач не надав жодної технічної документації, яка б підтверджувала ці його доводи. За відсутністю належних та допустимих доказів немає правових підстав вважати, що відповідачем [PERSON] були порушені будівельні норми і правила, недодержані архітектурні, санітарні, екологічні та протипожежні та інші вимоги - висновків відповідних спеціалістів з цього приводу не має, всі перелічені факти чого повинна довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва. Таким чином, з огляду на наведене та враховуючи ті факти, що відповідач спірною спорудою користується, вона знаходиться на частині земельної ділянки, якою фактично тривалий час користується відповідач (а до нього - попередні власники належної йому частини домоволодіння), докази про невідповідність самовільного будівництва будівельним нормам та правилам відсутні, питання про переобладнання або перенесення самовільного будівництва сторонами не ставилося (а таке право за цим позовом мають органи державної влади та місцевого самоврядування), питання про порушення права та його відновлення позивачем не ставиться, суд вважає позов необґрунтованим, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed