Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.06.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №500910218 на суму 20600, 00 грн. з наступними змінами відповідно до Договору про внесення змін і доповнень № 1 від 01.07.2013 року. 30.09.2014 маж ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором №500910218 до відповідача. 10.10.2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право грошової вимоги до відповідача, що включає в себе заборгованість за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за Основними договорами в сумі 50912, 49 грн., право на одержання яких належало ТОВ «Дата Майнінг Груп». У відповідності до умов Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ та вимог ст. 512-514, 516 ЦК України ТОВ «Дата Майнінг Груп» було направлено повідомлення Відповідачу про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ». Згідно з умовами Кредитного договору від 27.06.2013 року №500910218 Позичальник (Відповідач) зобов'язався повернути Кредит, сплатити проценти за його користування, проте взятих на себе зобов'язань належним чином не виконав, у зв'язку з чим позивач, який набув права грошової вимоги, направив Відповідачу Повідомлення про порядок погашення заборгованості по Кредитному договору та включення персональних даних Відповідача до бази персональних даних, а також Вимогу про погашення загальної суми боргу, які залишилися без відповіді та належного реагування з боку Відповідача. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму заборгованості, що утворилася внаслідок невиконання умов Кредитного договору від 27.06.2013 року, та складається з заборгованості за основною сумою боргу - 19457, 74 грн., заборгованості по процентам та комісії - 16154, 75 грн., штрафу і пені - 15300, 00 грн., всього - 50912, 49 грн., а також судові витрати у розмірі 1600, 00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2017 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.04.2018 року судом прийнято зустрічний позов [PERSON] до розгляду в одному провадженні з основним позовом. У зустрічному позов [PERSON] просить визнати договори факторингу, що є предметом розгляду по цивільній справі за первісним позовом, частково недійсними з підстав невідповідності їх вимогам чинного законодавства та Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року. 20.11.2017 року до суду надійшли заперечення представника відповідача на зустрічний позов, в яких представник заперечував проти задоволення позову, зважаючи на те, що Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28 травня 1988 року не поширюється на спірні правовідносини та не містить будь-яких обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу, просив відмовити у прийнятті зустрічної позовної заяви до спільного розгляду з первісним позовом. У судовому засіданні відповідачка та її представник проти основного позову заперечували, повністю підтримали зустрічний позов, просили його задовольнити. Представник позивача за основним позовом у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму клопотанні просить проводити розгляд справи за його відсутністю. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача за зустрічним позовом - ТОВ "Дата Майнінг Груп" - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи за зустрічним позовом - ПАТ "Альфа-Банк" - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення відповідачки, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що між ПАТ «Альфа Банк» та відповідачем у справі [PERSON] було укладено кредитний договір №500910218 від 27.06.2013 року на суму 20600,00 грн. 30.09.2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимог до відповідача за кредитним договором №500910218 від 27.06.2013 року. 10.10.2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» укладений Договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ, відповідно до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило Позивачу належне йому право вимоги до відповідача коштів, що включає в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованим процентам, комісіями та всіма іншими платежами за Основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ «Дата Майнінг Груп», а Позивач набув право вимоги грошових коштів від Відповідача. Відповідно до Додатку №1-1 до Договору факторингу від 10.10.2016 року №2016-1ДМГ/ЄАПБ Позивач набув права грошової вимоги до Відповідача в сумі 50912, 49 грн., з яких: 19457,74 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 16154,75 грн. - заборгованість за процентами та комісією; 15300,00 грн. - пеня, штраф, неустойка. Згідно п. 2.3 Договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року право вимоги вважається відступленим Фактору з дати надходження на рахунок ТОВ «Дата Майнінг Груп» ціни прав вимоги в повному обсязі. В дату отримання оплати ТОВ «Дата Майнінг Груп» у повному обсязі ціни прав вимоги, відповідно до п. 4.3 цього договору, сторони підписують Акт приймання - передачі реєстру боржників за формою, встановленою в додатку №2 до цього договору. Пунктом 3.1.7 Договору факторингу передбачено, що ТОВ «Дата Майнінг Груп» запевняє та гарантує, що на день укладення цього договору право вимоги, яке відступається за цим договором не перебуває в заставі, дійсно має місце заборгованість боржників перед клієнтом, що ця заборгованість виникла на законних підставах, що вона повністю не погашена, не прощена, не стягнена, а також, що права вимоги повернення заборгованості по боржникам не відступлені клієнтом третім особам, клієнтом не укладено угод про зміну зобов'язань по поверненню такої заборгованості іншими зобов'язаннями. На виконання умов договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року, відповідно до вимог ст. 512-514,516 ЦК України, на адресу відповідача, зазначену у кредитному договорі, від імені ТОВ «Дата Майнінг Груп» направлено повідомлення про відступлення права вимоги до Позивача. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено ч. 1 ст. 629 ЦК України. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог ЦК України. Згідно чинного законодавства, зокрема ст. 549-550 ЦК України, встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 10.10.2016 року, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Оскільки відповідачем не виконуються належним чином зобов'язання за кредитним договором, порушуються його умови, заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у судовому порядку. Що стосується зустрічним позовних вимог [PERSON], то слід зазначити наступне. У своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить визнати частково недійсними договори факторингу від 10.10.2016 року №2016-1ДМГ/ЄАПБ та від 30.09.2014 року, зважаючи на те, що при їх укладенні було порушено вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а саме: -зміст правочину не має суперечити чинному законодавству та моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину; -вчинення правочину у формі, встановленій законом; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Порядок погашення кредиту є істотною умовою договору, оскільки істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено при розгляді справи, грошові вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та позивачкою за зустрічним позовом, входять до предмету договорів факторингу від 30.09.2014 року та від 10.10.2016 № 2016-1ДМГ/ЄАПБ. Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частина 3 статті 1079 ЦК України щодо суб'єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього закону). За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. Як встановлено судом, ТОВ "Дата Майнінг Груп" та ТОВ «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» є юридичними особами, що мають статус фінансових установ за законодавством України, внесені до Державного реєстру фінансових установ України (а.с. 24-34), вказані обставини не були спростовані позивачами під час розгляду справи, а тому суд вважає, що доводи позивачів за зустрічним позовом про відсутність у ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» права на укладення оспорюваних договорів факторингу від 30.09.2014, від 10.10.2016 № 216-1ДМГ/ЄАПБ року є безпідставними. Доводи, викладені у зустрічному позові, про необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 231 від 3 квітня 2009 року, чинного на момент укладення спірного договору факторингу, та яким встановлено обмеження щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки не засновані на вимогах діючого законодавства. Так, відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Пунктом 7 статті 28 вказаного Закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг. Нормами Цивільного кодексу України та нормами наведеного вище Закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб, та з урахуванням пріоритетності норм закону над підзаконним актом, суд дійшов висновку, що ТОВ ТОВ "Дата Майнінг Груп" та ТОВ «Фінансова компанія Європейська агенція з повернення боргів» и право на укладання договору факторингу по відношенню до боржника-фізичної особи. Крім того, надаючи належну правову оцінку доводам позивачів, викладеним у позовній заяві, слід зазначити, що ні у підпункті "а" пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України). Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що оспорювані договори відповідають вимогам, встановленим частиною 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, а тому правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними немає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою за зустрічним позовом не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом [PERSON] підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору в сумі 1 600.00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved