Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

17.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до КП «Київпастранс» та просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП у сумі 54222,44 а також стягнути судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03.09.2015 року приблизно о 15.35 год., перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, водій [PERSON], керуючи тролейбусом марки «ЛАЗ», д.н.з. [NUMBER], власником якого є відповідач, здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем марки "Mitsubishi", державний реєстраційний номер [NUMBER], власником якого є позивач, внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Внаслідок ДТП позивачу було завдано майнової шкоди на загальну суму 54222,44 грн., з яких 52399,10грн. - вартість відновлюваного ремонту автомобіля та втрати його товарної вартості, 1823,34 грн. - витрати на визначення суми збитків, яку просив стягнути. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.09.2015 року приблизно о 15.35 год., перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, водій [PERSON], керуючи тролейбусом марки «ЛАЗ», д.н.з. [NUMBER], власником якого є відповідач, здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем марки "Mitsubishi", державний реєстраційний номер [NUMBER], власником якого є позивач. Внаслідок вищевказаної ДТП автомобіль, що належить позивачу, отримав механічні пошкодження та дані обставини не заперечуються відповідачем. Вина водія [PERSON] у вчиненні ДТП підтверджується постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 22.10.2015 року (а.с.8). Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб. Суд вважає, що звернення позивача до суду з позовом відповідає способу захисту, що передбачений нормами чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п.6 Постанови ПВСС України за №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. ст. 22, 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як встановлено судом, проти чого не заперечує представник відповідача, водій [PERSON] в момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах із КП «Київпастранс» та виконував свої трудові обов'язки. Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно із п.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною першою ст. 1172 ЦК України на юридичну особу покладається обов'язок відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Як свідчить практика, суб'єктивний склад сторін у спорах такої категорії, як правило, складається з учасників дорожньо-транспортної пригоди; володільців-користувачів транспортних засобів; власників джерела підвищеної небезпеки, з якими винні особи знаходилися у трудових відносинах; страхових компаній, з якими власники транспортних засобів знаходяться у договірних відносинах; осіб, з вини яких сталася ДТП, відшкодування за якою було проведено страховими компаніями, та третіх осіб, зазвичай, водіїв-учасників, які не заявляють самостійних вимог. Відповідачем, за таких правовідносин виступають: володілець транспортного засобу; винна особа-володілець транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (володілець) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов'язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст. ст. 1178, 1179, 1183, 1186 ЦК України та ст. ст. 1187, 1188 ЦК України. Крім того, у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року надано приблизний перелік володільців джерел підвищеної небезпеки, до яких, зокрема, належать власники джерел підвищеної небезпеки (кооперативи, акціонерні товариства, громадяни тощо); організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на праві повного господарського відання або на праві оперативного управління (державні підприємства та установи); організації та громадяни, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі відповідних договорів (договору оренди, підряду); громадяни, які мають доручення на керування транспортним засобом; організації, що володіють джерелами підвищеної небезпеки на підставі адміністративного акта про передачу їх у тимчасове користування. Згідно з роз'ясненнями п. 5 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст. 1172 ЦК України суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була. Не впливають на виникнення обов'язку володільця джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов'язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях. Таким чином, згідно ст. 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України КП «Київпастранс» є відповідальною особою перед позивачем за завдану шкоду його працівником. Як встановлено судом, в порядку та строки визначені законом оцінювачем в присутності позивача проведено огляд пошкодженого транспортного засобу (а.с. 15). За наслідком огляду пошкодженого майна складено висновок за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження №15668/15-54 від 24.09.2015 з оцінки транспортного засобу. Згідно вказаного Звіту, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля"Mitsubishi", державний реєстраційний номер [NUMBER], складає 52399,10 грн. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, факт завдання збитків позивачеві внаслідок ДТП та їх розмір належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги щодо стягнення вартості відновлюваного ремонту, що складає 52399,10грн визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення 1823,34 грн. витрат на визначення суми збитків. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила а бо мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Сплата позивачем вказаної суми як оплата за виконання обстеження та автотоварознавчого дослідження підтверджена рахунком №4894 від 24.09.2015року, квитанцією №13544208 від 24.09.2015року, квитанцією №13544209 від 24.09.2015року, чеком №1142 від 11.09.2015року та актом виконаних робіт №6178905 від 11.09.2015року (а.с. 18-20). З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення 1823,34 грн. витрат на визначення суми збитків підлягає задоволенню. Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 542,22 грн.

Outcome: approved