Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

У поданій ним до суду 20.07.2016 р. позовній заяві по спору, виниклому до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», Державного концерну «Укроборонпром», [PERSON] просить: змінити дату його звільнення з КДНВП «Кварсит» з 14.04.2014 р. на день повернення трудової книжки - 13.11.2014 р.; зобов'язати відповідача КДНВП «Кварсит» внести зміни до його трудової книжки про дату звільнення з «14.04.2014 року» на «13.11.2014 року»; стягнути з відповідача КДНВП «Кварсит» на його користь середню заробітну плату за час затримки трудової книжки та вимушений прогул за період з 14.10.2014 р. по день повернення трудової книжки - 13.11.2014 р. у розмірі 39585,76 грн., пославшись на таке: З 19 червня 1998 року він працював директором КДНВП «Кварсит». 11 квітня 2014 року було ухвалено Наказ № 98-к про розірвання з ним контракту та звільнення з 14 квітня 2014 року за п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Запис у трудову книжку про його звільнення не вносився, трудова книжка йому не видавалася, розрахунок згідно зі ст.116 КЗпП України не відбувся. Ухвалення наказу не потягло за собою фактичного звільнення його із займаної посади, і він продовжив працювати директором КДНВП «Кварсит» до призначення керівником [PERSON], а саме - до 13 жовтня 2014 року включно. Згідно абзацу 9 розділу 8 Статуту Державного підприємства КДНВ підприємства «Кварсит», затвердженого Наказом Генерального директора державною концерну «Укроборонпром» Громовим С.В., концерн, відповідно до покладених на нього завдань «У разі зміна керівника Підприємства забезпечує проведення ревізій фінансово-господарської діяльності Підприємства в порядку, передбаченому законом». Після ухвалення Наказу № 98-к від 11.04.2014 р. ревізія фінансово-господарської діяльності Підприємства не призначалася і не проводилася. Новопризначеного директора - [PERSON] ніхто на території заводу не бачив. На підприємстві, як зазначено в листі заступника директора [PERSON] від 25.04.2014 р., «...не було, немає і не буде. В даний час директор КДНВП «Кварсит» [PERSON] з 14.04.2014 р. перебуває на лікарняному». У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних та осіб-підприємців зазначається прізвище керівника відповідного підприємства. Після зміни директора вносяться відповідні зміни до Реєстру. Він зазначений керівником підприємства КДНВП «Кварсит» з часу його реєстрації, про що зазначено в Реєстрі. Прізвище наступного директора КДНВП «Кварсит» - [PERSON], було внесено до Реєстру 14 жовтня 2014 року після дати його призначення на посаду керівника. Таким чином, він залишався керівником підприємства по 13.10.2014 р. включно. З 14 квітня по 11 серпня 2014 року він хворів. 12 серпня 2014 року по виходу з лікарняного він продовжив свою роботу на раніше займаній посаді. На нього, як і на інших працюючих робітників підприємства складався табель розрахунку робочого часу та нараховувалася заробітна плата. 14 листопада 2014 року на підприємстві проводилася аудиторська перевірка та складався «Акт перевірки питань фінансово-господарської діяльності КДНВП «Кварсит». На першому аркуші акту зазначено, що право першого підпису на фінансових документах мали: 3 01.04.2014 р. по 13.10.2014 р. директор [PERSON].. На п'ятому аркуші акту зазначено: «... по факту [PERSON] не склав своїх повноважень директора підприємства». З 12 серпня по 13 жовтня 2014 року [PERSON] нараховано заробітну плату у розмірі 50510,00 грн. та 89488,66 грн. компенсації за невикористану відпустку, а всього - 139 998,66 грн. Фактично 13.10.2014 р. є останнім днем його роботи на посаді директора Підприємства. Як зазначено в листі [PERSON] до генерального директора ДК «Укроборонпром» Романова P.A.: «Наразі наше підприємство не може звільнити [PERSON] на підставі наказу ДК «Укроборонпром» від 11.04.2014 р. № 98-к в рамках діючого законодавства». Звільнення має відбуватися виданням на руки трудової книжки. Відповідно до п.4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 р. № 58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення із внесеним до неї запису про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п.2.10 цієї Інструкції. Через 7 місяців після ухвалення наказу № 89-к від 11.04.2014 р. про його звільнення, директор [PERSON] своїм наказом № 237 від 11.11.2014 р. зобов'язав начальника ВК [PERSON] внести відповідний запис до його трудової книжки та видати йому трудову книжку. Через 7 місяців після ухвалення наказу про його звільнення, начальник ВК [PERSON] зробила відповідний запис до його трудової книжки і листом від 12.11.2014 р. повідомила його про те, щоб він прийшов за трудовою книжкою. 13 листопада 2014 року він отримав трудову книжку, що підтверджується його особовою карткою. Таким чином, у його трудовій книжці зазначена дата про звільнення повинна співпадати із датою отримання ним трудової книжки, а саме - 13.11.2014 р. Якщо трудову книжку не було отримано працівником у зв'язку з його відсутністю в день звільнення на робочому місці, то власник чи уповноважений ним орган у цей день повинен надіслати йому поштове повідомлення із зазначенням необхідності отримання трудової книжки. 13 листопада 2014 року йому було вручено трудову книжку із записом про звільнення, тому ця дата є днем його звільнення, але в порушення діючого трудового законодавства дата звільнення в трудовій книжці зазначена 14.04.2014 р. Згідно з ч.4 ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За період з 14 жовтня 2014 року по 13 листопада 2014 року, тобто по день видачі трудової книжки, підприємство повинно йому сплатити середній заробіток у розмірі: 1 721,12 грн. х 23 (дн.) = 39585,76 грн., де 1721,12 грн. - середньоденна заробітна плата, а «23» - кількість робочих днів у зазначений період. Тримісячний строк для звернення до суду з позовом про зобов'язання внесення змін до трудової книжки ним пропущено із поважних причин. Він звертався із позовом про поновлення на роботі у зв'язку із пропуском строку звільнення до Ленінського районного суду міста Донецьк, але у зв'язку із проведенням АТО його цивільна справа у Ленінському районному суді не розглядалася на протязі двох років. У 2015 році вищевказану справу було розглянуто у Дзержинському міському суді. Питання про внесення змін до трудової книжки ним не ініціювалося з причин відсутності документальної бази на підтвердження порушень підприємством при заповненні його трудової книжки. Вхід на Підприємство йому було строго заборонено. Його листи про надання необхідних документів для послідуючого звернення до суду поверталися із приписом «вважати заяви - анонімними», в той час як ці відписки було скеровано саме йому за адресою його проживання. По заяві Відповідача за надуманих підстав у відношенні його було відкрито кримінальне провадження за ст.356 КК України самоуправство. Тільки з наявністю кримінальної справи він отримав доступ до документів, які доводять неправомірні дії з боку Підприємства при визначенні дати його звільнення. В проваджені Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області також знаходилася цивільна справа про стягнення із Підприємства середнього заробітку у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні. Він уточнив свої вимоги питанням про внесення змін до трудової книжки щодо дати звільнення, але ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19.07.2016 р. йому було відмовлено в прийнятті уточненої позовної заяви станом на 15 липня 2016 року. В судовому засіданні позивач, його представник [PERSON] позов підтримали за наведених підстав, просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач - Костянтинівське державне науково-виробниче підприємство «Кварсит» позов не визнав, надавши суду письмові заперечення проти позову, підтримані у судовому засіданні представником відповідача [PERSON], пославшись на таке: Позивач перебував на посаді директора Костянтинівського ДНВП „Кварсит" у період часу з 20.11.2013 р. - 14.04.2014 р. 17 січня 2014 року постановою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області по справі № 233/8579/13-п позивача визнано винним у скоєнні адміністративного корупційного правопорушення, передбаченого ст.172-9 КпАП України. На підставі вказаного вище рішення, яке набуло законної сили, наказом Державного концерну „Укроборонпром" № 98-К від 11.04.2014 р.: «- Контракт з [PERSON] від 20.11.2014 р. № 63К/13 розірвано з 14 квітня 2014 року відповідно до абзацу двадцять четвертого пункту 5.3 цього контракту; - [PERSON], директора Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства „Кварсит", було звільнено 14 квітня 2014 року з в зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України „Про засади запобігання та протидії корупції", пункт 7 прим.1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України». Позивачем не був оскаржений в судовому порядку наказ ДК «Укроборонпром» від 11.04.2014 р. Законність вказаного наказу та факт звільнення Позивача 14.04.2014 р. із займаної посади керівника КДНВП «Кварсит» були встановлені в рішенні Дзержинського міського суду Донецької області від 21.10.2015 р., залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03.12.2015 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 р. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 р. по справі №910/10000/15, яке набрало законної сили, було визнано недійсним договір банківського вкладу (депозиту) «Пунктуальний» №07/ГД-П-09/0-18 від 06.06.2014 р. через те, що він був підписаний [PERSON], який не мав повноважень діяти від імені Костянтинівського ДНВП „Кварсит", оскільки відповідно до наказу ДК «Укроборонпром» №98-к від 11.04.2014 був звільнений з посади директора Костянтинівського ДНВП „Кварсит" з 14.04.2014 р. Вказані судові рішення набрали законної сили, а тому вважає, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України вказані обставини не можуть бути предметом доказування та предметом судового розгляду в межах дійсної справи, і згідно з п.2 ч.2 ст.122 ЦПК України подана позовна заява не підлягає розгляду. Вважає, що пред'явлення позивачем дійсного позову є його наміром переглянути в межах дійсної справи рішення судів, які набрали законної сили, так як він просить суд по суті змінити наказ про його звільнення, законність якого вже була предметом судового розгляду, та вимагає виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період, в якому він не був у трудових відносинах з Підприємством. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач - Державний концерн «Укроборонпром» позов не визнав, надавши суду письмові заперечення проти позову, підтримані у судовому засіданні представниками відповідача [PERSON], [PERSON], пославшись на таке: 1.Концерн є неналежним відповідачем у справі, оскільки у трудових відносинах позивач перебував з КДНВП «Кварсит», де зберігається його трудова книжка. Саме на КДНВП «Кварсит» законодавством покладається обов'язок щодо внесення відомостей до даної трудової книжки, а також по видачі трудової книжки при звільненні, Концерн не наділений повноваженнями щодо внесення записів до неї. Крім того, як слідує зі змісту позовних вимог, [PERSON] взагалі не пред'являє жодних вимог до Концерну, що унеможливлює набуття Концерном статусу відповідача та можливість задоволення позовної заяви в частині стягнення з Концерну грошових коштів або зобов'язання вчинити певні дії. 2.Судовими рішеннями була встановлена законність та факт звільнення Позивача із займаної посади з 14.04.2014 р. Наказом Концерну від 11.04.2014 № 98-к [PERSON] було звільнено з роботи з 14.04.2014 р. на підставі п.7-1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення. Із вказаним наказом Позивач ознайомився 14.04.2014 р., що підтверджується його підписом на копії наказу. Законність наказу Концерну було підтверджено рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 21.10.2015 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03.12.2015 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 р. у справі № 225/1967/15-ц за позовом [PERSON] до Концерну. Вказаними рішеннями було також встановлено факт звільнення Позивача із займаної посади з 14.04.2014 р. Посилаючись на преюдицію, встановлену вищевказаними судовими рішеннями, Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області в абз.3 стор.6 рішення від 01.08.2016 р. у справі № 233/7001/15-ц (див. Додаток 5) зазначив, що: «є встановленою дата звільнення з посади директора Костянтинівського ДНВП «Кварсит» [PERSON] - 14 квітня 2014 року, що також підтверджується записами в трудовій книжці останнього, яка згідно з вимогами діючого законодавства є основним документом про трудову діяльність працівника». Крім того, в абз.9 стор.6 рішення господарського суду м. Києва від 20.10.2015 у справі № 910/10000/15 за позовом Костянтинівського міжрайонного прокурора України, поданим в інтересах держави в особі Концерну та КДНВП «Кварсит» до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» та Публічного акціонерного товариства «Перехідний банк «Кристалбанк» про визнання недійсним договору, підписаного [PERSON], було встановлено, що: «на момент укладення договору банківського вкладу (депозиту) «Пунктуальний» №07/ГД-П-09/0-18 від 06.06.2014 [PERSON] не мав повноважень діяти від імені Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит», оскільки відповідно до наказу Державного концерну «Укроборонпром» № 98-к від 11.04.2014 був звільнений з посади директора Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» з 14.04.2014». З огляду на приписи ч.3 ст.61 ЦПК України, позовні вимоги [PERSON] про зміну дати звільнення та зобов'язання Відповідача - КДНВП «Кварсит» внести зміни до трудової книжки не підлягають задоволенню, оскільки судовими рішеннями було встановлено дату звільнення [PERSON] - 14.04.2014 р. Відповідно і не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки. 3.Позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та суперечать положенням законодавства. Обґрунтовуючи наявність підстав для зміни дати звільнення, [PERSON] зазначає, що КДНВП «Кварсит» були нібито допущені порушення при видачі йому трудової книжки, яка була видана лише 13.11.2014 р., тож днем звільнення вважається день видачі трудової книжки. В той же час, відповідно до п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (надалі - Інструкція) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Виключно у випадку якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то йому надсилається повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. 14.04.2014 р. [PERSON] був присутній на роботі, що підтверджується його підписом на наказі про звільнення та листом КДНВП «Кварсит», підписаним позивачем, від 14.04.2014 р. № 1-249, в якому зазначено, що з наказом про звільнення позивач ознайомився та буде оскаржувати його в суді. 14.04.2014 р. [PERSON] ще був керівником КДНВП «Кварсит», і саме на нього, як на керівника підприємства, було, відповідно до п.4.1 Інструкції, покладено обов'язок внести відомості про його звільнення до трудової книжки та організувати роботу кадрового відділу таким чином, щоб ця трудова книжка була йому видана в день звільнення. Проте, в результаті бездіяльності Позивача як керівника підприємства, трудова книжка в день звільнення видана йому не була. Законодавством не передбачено обов'язок КДНВП «Кварсит» повідомляти працівника про необхідність отримання трудової книжки в наступні дні, після його звільнення. Жодних перешкод в отриманні [PERSON] трудової книжки КДНВП «Кварсит» не створювало. Крім того, Позивачем не надано жодних доказів того, що він звертався на підприємство для видачі йому трудової книжки. Пункт 4.1 Інструкції передбачає, що день звільнення, у випадку затримки видачі трудової книжки, змінюється виключно у випадку наявності вини власника або уповноваженого ним органу. Як зазначалося вище, КДНВП «Кварсит» не було вчинено жодних дій, спрямованих на перешкоду позивачу в отриманні трудової книжки в наступні дні після його звільнення. Таким чином, саме [PERSON] винний у затриманні видачі йому трудової книжки, оскільки будучи керівником КДНВП «Кварсит» 14.04.2014 (тобто в день його звільнення), він не забезпечив внесення відповідних записів до трудової книжки та її видачу, а в подальшому не звертався на КДНВП «Кварсит» ні для проведення з ним розрахунку, ні для отримання трудової книжки. Також, про нібито порушення КДНВП «Кварсит» права на отримання трудової книжки, [PERSON] дізнався безпосередньо в день отримання трудової книжки - 13.11.2014 р. В той же час, з позовною заявою у дійсній справі [PERSON] звернувся до суду лише 20.07.2016 р., тобто більше як через півтора роки після закінчення передбаченого ст.233 КЗпП України тримісячного строку по даних вимогах (який закінчився 13.02.2015 р.). В той же час жодних поважних причин такого тривалого пропуску строку звернення до суду позивачем не зазначено. Зокрема, [PERSON] посилається на те, що в нього нібито була відсутня «документальна база на підтвердження порушень підприємством при заповненні трудової книжки», яка з'явилася лише після того, як він ознайомився з матеріалами кримінального провадження. Проте відсутність в особи доказів, які необхідні йому для доведення в суді обставин, пов'язаних з нібито порушенням його прав, не є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Крім того, Цивільним процесуальним кодексом України передбачено ряд процесуальних механізмів, завдяки яким позивач міг витребувати всі необхідні документи для розгляду справи в КДНВП «Кварсит», якби останнє відмовилося йому їх надати. Не заслуговує також на увагу твердження Позивача про те, що: «мої листи про надання необхідних документів для послідуючого звернення до суду поверталися із приписом «вважати мої заяви - анонімними», оскільки до позовної заяви [PERSON] не до дано копії даних звернень та неможливо з'ясувати, який був їхній зміст. З доданих до позовної заяви повідомлень КДНВП «Кварсит» від 01.12.2014 № 1-757 та від 10.12.2014 № 1-773 випливає лише те, що [PERSON] нібито звертався на підприємство для оплати йому лікарняних листків, а не для отримання документів, які нібито потрібні йому для звернення до суду. Крім того, документи, які додані Позивачем до позовної заяви у даній справі, були в його наявності ще в квітні 2016 року. Зокрема, до позовної заяви (уточненої станом на 11.07.2016 р.) у справі № 233/7001/15-ц (копія додається), [PERSON] було додано ті ж самі документи, які ним були додані до позовної заяви у даній справі. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази у справі, суд дістає такого висновку. Позивач [PERSON], [INFO] перебував у трудових відносинах з відповідачем Костянтинівським ДНВП «Кварсит» з 19 червня 1998 року, згідно з наказом № 61-к від 19 червня 1998 року призначений на посаду директора. Наказом ДК «Укроборонпром» № 98-к від 11 квітня 2014 року контракт з [PERSON], що був укладений на термін з 20 листопада 2013 року по 19 листопада 2014 року, розірвано з 14 квітня 2014 року відповідно до абзацу двадцять четвертого пункту 5.3 цього Контракту. [PERSON] звільнено 14 квітня 2014 року з роботи у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання та протидії корупції», пункт 7-1 частини першої статті 36 КЗпП України. Наказ про розірвання укладеного контракту та його звільнення з 14.04.2014 р. доведено до відома [PERSON] 14.04.2014 р., та ним був отриманий примірник цього наказу. Не погодившись зі звільненням, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного концерну «Укроборонпром» про поновлення його на роботі на посаді директора КДНВП «Кварсит». Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 21.10.2015 р. (а.с.52-53), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 13.12.2015 р. (а.с.54-55) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2016 р. (а.с.56-59), у позові [PERSON] відмовлено. 29.12.2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДНВП «Кварсит», ДК «Укроборонпром», в якому, зокрема просив про встановлення факту перебування його у трудових правовідносинах із Костянтинівським ДНВП «Кварсит» в період часу з 14 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01.08.2016 р. за цими вимогами в задоволенні позову було відмовлено (а.с.225-228). Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції від 01.08.2016 р. в цій частині Апеляційний суд Донецької області у своєму рішенні від 13.12.2016 р. (а.с.240-251) послався на таке: «звільнення [PERSON] з роботи у зв'язку із притягненням його до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення є безумовним обов'язком роботодавця, передбаченим п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а тому позивач не міг перебувати на посаді і продовжувати виконання трудових обов'язків директора КДНВП «Кварсит». <…> Відмовляючи в позові в цій частині вимог, суд правильно встановив та виходив з того, що трудовий контракт [PERSON] був розірваний з 14 квітня 2014 року, з позивачем він не поновлювався та наказ ДК «Укроборонпром» не скасовано. <…> Законність наказу про розірвання з 14 квітня 2014 року контракту з [PERSON] та звільнення його з посади директора КДНВП «Кварсит» встановлено судовим рішенням, яке набуло чинності, залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій». При цьому судом апеляційної інстанції надана оцінка доводам позивача в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, а саме щодо невиконання ним наказу про звільнення та не складання повноважень директора, продовження нарахування заробітної плати певний період часу після звільнення, невидачі йому трудової книжки в день звільнення, не проведення розрахунку в день звільнення, перебування його з 14.04.2014 р. по 11.08.2014 р. на лікарняному, про внесення відомостей на підприємстві про відпрацьований ним з 12.08.2014 р. по 13.10.2014 р. робочий час, про підписання ним після звільнення деяких службових документів, про невнесення в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців змін щодо прізвища керівника КДНВП «Кварсит» до 14.10.2014 р. Ці доводи позивача як підстава для задоволення його позовних вимог і встановлення факту перебування у трудових відносинах судом апеляційної інстанції відхилені. Цими же самими доводами позивач обґрунтовує і вимоги за дійсним позовом. Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи викладене вище, з врахуванням тієї обставини, що зазначеними вище чинними судовими рішеннями було встановлено факт звільнення [PERSON] із займаної посади 14.04.2014 р. та відповідно правильність такого звільнення, вказана обставина не підлягає доказуванню в межах дійсної цивільної справи. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про зміну дати звільнення та зобов'язання відповідача КДНВП «Кварсит» внести зміни до трудової книжки не підлягають задоволенню. Щодо вимог стягнення з відповідача КДНВП «Кварсит» на його користь середньої заробітної плати за час затримки трудової книжки та вимушений прогул за період з 14.10.2014 р. по день повернення трудової книжки - 13.11.2014 р. у розмірі 39585,76 грн., суд дістає висновку про необхідність відмови у задоволенні зазначених вимог за таких підстав: Згідно з ч.4 ст.235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 13 листопада 2014 року позивач отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом в особовій картці (а.с.19). Вирішуючи питання наявності вини підприємства відповідача - КДНВП «Кварсит» у затримці видачі трудової книжки позивачу, суд виходив з обставин, встановлених вище згадуваним чинним рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13.12.2016 р. (а.с.240-251), ухваленим при перегляді рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 01.08.2016 р. (а.с.225-228), а саме: «Позивач з наказом про його звільнення не погодився та повноважень директора підприємства не склав <…>. 11 листопада 2014 року складено акт перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності КДНВП «Кварсит», проведеної відповідно до наказу генерального директора ДК «Укроборонпром» від 07 листопада 2014 року № 277 <…>, в якому серед іншого зазначено, що відповідно до наказу Д К «Укроборонпром» від 11 квітня 2014 року № 98-к розірвано контракт з директором підприємства [PERSON] з 14 квітня 2014 року, про що останній ознайомлений під підпис, але своїх повноважень не склав. Відповідно до доповідної записки начальника відділу кадрів наказ про звільнення [PERSON] до відділу кадрів не надійшов. <…> У листі від 24 липня 2014 року № 1-513 у відповідь на лист ДК «Укроборонпром» від 14 липня 2014 року [PERSON] підтвердив, що з наказом про звільнення він був ознайомлений, а також зазначив, що перебуває на лікарняному з 14 квітня 2014 року та продовжує керувати підприємством, підписуючи фінансові документи <…>. Розрахунковим листом, наданим в.о. головного бухгалтера, з серпня по жовтень [PERSON] нараховано заробітну плату <…>. З копій табелів обліку робочого часу Костянтинівського ДНВП «Кварсит» (таб. № 471) вбачається, що [PERSON] у період 14 квітня 2014 року по 11 серпня 2014 року проведені відмітки про знаходження на лікарняному, а з 12 серпня 2014 року по 13 жовтня 2014 року внесені відомості про відпрацьований робочий час <…>. Дані про нарахування та виплату заробітної плати позивачу [PERSON] у II-III кварталах 2014 року відображені у відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 19 липня 2016 року № 2456 <…>. Зі змісту акту перевірки та листування сторін у справі вбачається, що самим позивачем підтверджено про ознайомлення його з наказом про звільнення з посади директора підприємства, з яким він не погодився та його не виконав, що на думку суду не потягло за собою продовження існування трудових правовідносин між сторонами у справі.». Виходячи з встановлених вищенаведених обставин, суд не вбачає вини підприємства відповідача - КДНВП «Кварсит» у затримці видачі позивачу трудової книжки, що виключає відповідальність останнього, передбачену ч.4 ст.235 КЗпП України. Тож у цій частині суд вважає позов також необґрунтованим. За наведених підстав у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed