Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду до відповідача про визнання договору поруки недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.07.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено договір поруки №127354 в забезпечення виконання по кредитному договору №11183726000 укладеного з ТОВ "Аркон-ЛТД" від 16.07.2007 року. ПАТ "УкрСиббанк" є правонаступником АКІБ "УкрСиббанк" з усіма його правами та обов"язками. Договір поруки № 127354 від 13.07.2007 року було укладено на 3 дні раніше від кредитного договору № 11183726000 з ТОВ "Аркон-ЛТД" від 16.07.2007 року, який він забезпечував. Договір поруки № 127354 було укладено 13.07.2007 року в забезпечення на той момент не існуючого зобов"язання та є фіктивним, оскільки кредитний договір з ПАТ "УкрСиббанк" було укладено 16.07.2007 року, після укладення кредитного договору, договір поруки не було переукладено, а отже він не створював ніяких правових наслідків. Тому позивач змушений звернутись із вищезазначеним позовом до суду, згідно збільшених позовних вимог просив суд постановити рішення про визнання договору поруки від 13.07.2007 року №127354 неукладеним, внаслідок чого недійсним. Представник позивача в ході судового розгляду позовні вимоги підтримував в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. 26 листопада 2014 року до судового засідання не з"явився, надав суду заяву, згідно якої просить суд слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в ході судового розгялду заперечував проти позову. В подальшому до судового засідання не з"явився, до суду надійшла його заява про розгляд справи у його відсутність, заперечує проти задоволення позову, просить суд застосувати строки позовної давності. Представник третьої особи до судового засідання не з"явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, в звязку з чим суд розглянув справу у його відсутність. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ст. 3 ЦК України передбачає, що загальні засади цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. З матеріалів справи вбачається, що 16.07.2007 року між Банком та ТОВ "Аркон-ЛТД" був укладений кредитний договір за № 11183726000, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 186914,00 грн. строком до 15.07.2011 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору (а.с. 5-11). В забезпечення виконання зобов"язань за даним договором між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки, датований 13.07.2007 року. Проте з матеріалів справи вбачається, що дана дата укладення є технічною помилкою, так як із самого тексту договору поруки вбачається, що він укладений в забезпечення виконання Кредитного довору від 16.07.2007 року № 11183726000 (а.с. 12). Також судом звернуто увагу на те, що 18.10.2007 року при укладенні додаткової угоди № 1 до кредитного договору № 11183726000 від 16.07.2007 року [PERSON] підписуючи останню вказав, що являється генеральним директором ТОВ "Аркон ЛТД" (а.с. 33). При цьому йому було відомо про існування договірних зобов"язань як підприємства, так і його особисто. Слід зазначити, що при укладенні кредитного договору та забезпечення його виконання між Банком та фінансовими поручителями, в тому числі і [PERSON], здійснювались в один день, що унеможливлює укладення будь-якого зобов"язання по забезпеченню раніше ніж дата укладення основного зобов"язання так як при вчиненні останніх сторони правочинів мали намір створити правові наслідки, які викладені, задекларовані у самому правочині (а.с. 34-47). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він буде не виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При цьому ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Суд вважає, що позивачем не доведено фіктивність правочину, оскільки не доведено, що договір укладено умисно без наміру створення правових наслідків. З контексту частин 3 - 5 ст. 213 ЦК України слідує, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. А якщо за цими правилами немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, зміст правочину - це автентичність волі і волевиявлення осіб, які його вчинили. Так, у відповідності до ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд приходить до переконання, що вимога про визнання договору неукладеним є нічим іншим, як встановлення факту, що має юридичне значення, що може бути встановлений тільки під час розгляду спору про право, в зв'язку з чим, вимога про визнання договору неукладеним не може бути предметом спору і самостійно розглядатися. Аналогічну позицію висловив Пленум Верховного суду України в своїй Постанові № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільний справ про визнання правочинів недісними", в якій зазначив, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. В зв'язку з наведеним, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору поруки недійсним внаслідок чого визнання кредитного договору неукладеним належить відмовити. Суд вважає необґрунтованими позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору поруки №127354 від 13.07.2007 року, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв"язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, виходячи із наданих позивачем доказів, що в сукупності свідчить про їх недоведеність і необхідність відмови у задоволенні позову по суті. Представник відповідача заявив про застосування строку позовної давності до спору про визнання договору поруки недійсним. В зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позову в зв'язку з безпідставністю, що є самостійною підставою, не вбачається підстав для застосування строків позовної давності. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, не підлягають стягненню з відповідача понесені судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed