Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 29.01.2004р. відповідач був прийнятий на роботу на посаду начальника відділу безпеки, звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України згідно з наказом № 542П від 13.11.2006 року. В період роботи відповідач отримав від позивача безвідсоткову позику у сумі 50000 грн., однак повернув позику частково в сумі 26650 грн. Просить стягнути з відповідача борг в розмірі 23350 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. Пояснила, що в період роботи на підставі заяви відповідача від 01.03.2005р. для покращення житлових умов відповідачу була надана безвідсоткова позика 50\~000 грн. без укладення сторонами договору позики чи кредитного договору на умовах повернення за вимогою, повернення позики здійснювалось шляхом щомісячних утримань з зарплати відповідача в період роботи, а після його звільнення відповідач щомісячно добровільно перерахував кошти 200, 100 грн. в рахунок позики, останній платіж здійснив у лютому 2014 року, загалом повернувши тільки 26\~650 грн., надіслану у серпні 2016 року вимогу про повернення боргу проігнорував, тому позивач змушений був звернутись до суду. Представник відповідача [PERSON] у запереченнях на позов просила відмовити у його задоволенні з тих мотивів, що позивачем не надано жодного доказу укладення договору позики в письмовій формі, не наданий платіжний документ про виплату відповідачу 50 000 грн. позики та взяття відповідачем на себе зобовязань щодо її повернення, після звільнення відповідача в 2006 році до 2016 року жодних претензій щодо заборгованості позивач не предявляв, щодо стягнення судового збору вказувала, що відповідач є інвалідом 2 групи та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, в звязку з чим за законом звільнений від сплати судового збору. Відповідач у наданих суду особистих поясненнях зазначав, що дійсно працював з 2004 по 2006 рік у ПАТ «Черкасигаз». В період роботи звернувся до керівника з заявою про надання матеріальної допомоги поворотного характеру 50\~000 грн. в рахунок заробітної плати, про що надав відповідну заяву. Спочатку адміністрація погодила видачу вказаної суми, однак фактично було видано 26\~000 грн. на умовах вирахування з зарплати. Оскільки під час силової спроби заміни керівництва на підприємстві всі розрахункові листи з нарахуваннями та утриманнями з зарплати були втрачені з особистими речами на робочому місці, при звільненні не знав точної суми утриманих коштів в рахунок боргу, усно йому повідомили суму невідшкодованої допомоги, яку в повному обсязі повернув шляхом добровільного щомісячного перерахування 200, 100 грн. до лютого 2014 року. Заслухаши представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працював начальником відділу безпеки ВАТ "Черкасигаз" з 29.01.2004р. (наказ №22п від 29.01.2004) по 13.11.2006 (наказ №542п від 13.11.2006). Наказом ВАТ "Черкасигаз" від 25.09.2013 №256 ВАТ по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз" з 25.09.2013 перейменовано на ПАТ "По газопостачанню та газифікації "Черкасигаз", що підтверджується Довідкою начальника відділу кадрів ПАТ "Черкасигаз" [PERSON] від 26.01.2017р. №12. 01 березня 2005р. [PERSON] звернувся до Голови правління ВАТ "Черкасигаз" [PERSON] із заявою про надання йому кредиту в сумі 50000 грн. для покращення житлових умов, які він зобов"язався сплатити протягом шести років. 10 березня 2005р. на засіданні правління ВАТ "Черкасигаз" складено Протокол №,3 яким постановлено погодити голові правління ВАТ "Черкасигаз" [PERSON] видати кредит начальнику відділу безпеки товариства [PERSON] в сумі 50000 грн. на шість років при умові укладання останнім відповідного договору на погашення кредиту з підприємством. Договір позики чи кредиту між сторонами не укладався, платіжний документ про видачу коштів відповідача позивачем не надано. Згідно розрахункових листів про виплату зарплати вбачається, що з квітня 2005 року при нарахуванні зарплати відповідачу здійснювались щомісячні утримання 700 грн. на погашення позики. 27.04.2006р. відповідач звернувся до голови правління з заявою, в якій в звязку з звільненням з роботи просив переглянути умови сплати позики з 01.08.2016р. замість 700 грн. в місяць на 200 грн. щомісячно, в подальшому до листопада 2006 року сплачував щомісячно 700 грн., з грудня 2006 року по жовтень 2011 року по 200 грн. щомісячно, з листопада 2011 року по лютий 2014 року по 100 грн. щомісячно, всього відповідачем сплачено 26650 грн. згідно наданого позивачем розрахунку боргу, який підтверджений виписками по особовому рахунку підприємства ( а.с. 48-55). 16 серпня 2016р. позивач направив відповідачу вимогу про повернення частини позики в розмірі 23350 грн. протягом 7-ми календарних днів з моменту направлення даної вимоги, після чого в листопаді 2016 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обовязків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обовязків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правам та обовязками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Відповідно до договору позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України). Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст.ст.15,30 ЦК України обставини в цивільній справі зясовуються на засадах змагальності. Кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідач не заперечував отримання ним 26\~000 грн. поворотної матеріальної допомоги. Повернення вказаної суми підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось позивачем. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні не були підтверджені належними та допустимими доказами доводи позову про надання відповідачу позивачем більшої суми 50\~000 грн. як позики на умовах повернення за вимогою позивача, відповідний договір в передбаченій законом письмовій формі між юридичною та фізичною особою не укладався, позивачем також не наданий платіжний документ про видачу позики та в судовому засіданні не вказано конкретну дату її надання. За клопотання позивача судом була витребовуванав ПАТ КБ «Приватбанк» виписка про рух коштів по особовому рахунку ПАТ «Черкасигаз» за період з 01.03.2005р. по 30.04.2005 року, згідно з якої відсутня інформація про виплату відповідачу спірної суми. Щодо вимог про витребування виписок по інших рахунках, суд враховує, що відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Недотримання вказаної вимоги закону та перекладання на суд здійснення збору доказів позовних вимог в ході розгляду справи обмежить відповідача у процесуальних правах та принцип змагальності цивільного процесу. Зі змісту позовної заяви, пояснень сторін, наданих у справі доказів, із правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, не вбачається ознак договору позики, позивачем не доведено факт укладення договору позики. З вищевказаних положень закону вбачається, що проста письмова форма обов'язкова для договору позики у випадках, коли позикодавець - юридична особа, що не було додержано сторонами. Договір позики є реальним, отже вважається укладеним з моменту передання грошей. З наведеного вбачається, що письмова форма договору позики, внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження укладення між сторонами договору позики та його \~умов суду позивачем \~не надано ні письмового договору позики, ні розписки позичальника. \~ Статтею 207 ЦК України передбачені вимоги до письмової форми правочину. Відповідно до норм цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Також, правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Всупереч вимогам законодавства, позивачем не надано доказів існування між ним та відповідачем договірних відносин на підставі договору позики. Окрім того, ні в позовній заяві, ні в поясненнях позивача не зазначений момент передачі грошових коштів. В сукупності дані обставини підтверджують те, що між сторонами договір позики не укладався. \~Крім того, \~Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює, що надання коштів у позику є фінансовою послугою. При цьому, вказаний Закон відносить послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту до виключного переліку фінансових послуг та встановлює, що право на здійснення цієї операції мають фінансові установи, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності. Згідно із пунктом 1 статті 1 цього Закону фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка віднесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. ПАТ «Черкасигаз» не відноситься до юридичних осіб, видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Крім того, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя ст. 233 КЗпП України). Протягом річного строку з моменту звільнення позивачем не пред'являлись вимоги до відповідача про відшкодування підприємству матеріальної шкоди, завданої у трудових правовідносинах. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на відсутність передбачених законом підстав покладання на відповідача обов'язку відшкодування отриманих в період роботи в 2004-2006 сум, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed