Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з вимогами визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], та іпотечний договір від 04.07.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №2535 приватним нотаріусом Кіровоградського міського округу Качан Л.Л., зупинити ПАТ «УкрСиббанк» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором №11368256000 від 04 липня 2008 року, виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 04.07.2008 року, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS], зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» повернути позивачу у натурі все, що він отримав на виконання умов за договором по наданню споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 липня 2008 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №11368256000, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США (USD) в сумі 30000 доларів США, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Однак в договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій, станом на 26.09.2008 року АКІБ «УкрСиббанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі, оскільки не мав генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, позивачу при підписанні договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року не було надано інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, порушено п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», письмово не повідомлено про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, відповідач не мав наміру виконувати кредитний договір №11368256000 від 04 липня 2008 року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземною валютою, умови договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року про визначення суми грошових зобов'язань в іноземній валюті є несправедливою з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземної валюти, яка є прикладом агресивної підприємницької практики та нечесної підприємницької діяльності, оскільки позичальник не може прямо вплинути на існування валютних ризиків. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав зазначених в ньому, не заперечує, що отримав від позивача кошти за договором, перші місяці за договором сплачував кошти, а після кредит від його імені сплачували близькі та рідні. В судове засідання 08.10.2015 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, засобами електронного зв'язку направив до суду клопотання про витребування доказів та заяву про розгляд без його участі (а.с.119). Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, пояснивши, що позивач пропустив строк позовної давності, позивач добровільно уклав спірний кредитний договір відповідно з вимог чинного законодавства та свободи договору, сторонами була досягнута згода щодо усіх істотних умов договору, перед підписанням якого позивач був ознайомлений в письмовій формі з умовами надання кредиту, вибір умов кредитування позивачем був добровільний та свідомий, адже надання кредиту в гривні передбачав більший процент в порівнянні з процентом за користування коштами в іноземній валюті, своїм підписом в договорі підтвердив той факт, що він усвідомлює всі ризики по кредитному договору, позивач після укладення договору не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору протягом 14 днів, відповідач має банківську ліцензію та дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій, про що подав письмові заперечення (а.с.110-111). В судове засідання 08.10.2015 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, засобами електронного зв'язку направив до суду додаткові пояснення про те, що надати доручення, положення про відділення АКІБ «УкрСиббанк» та їх копії не має можливості у зв'язку із закінченням трьохрічного строку їх зберігання та їх знищенням (а.с.129) та заяву про застосування позовної давності (а.с.123, 127). Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 04 липня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк» чи ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту №11368256000 за змістом якого Банк зобов'язується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30000 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 145494,00 грн. 00 коп. за курсом Національного банку України на день укладення цього Договору. що Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: 04 липня 2008 року (Пункт 1.2.1. Договору). Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 06.07.2015 року (Пункт 1.2.2. Договору) (а.с.17-20). 04 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] як майновим поручителем [PERSON] укладено іпотечний договір про забезпечення вимог іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору (Договір про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року), а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому. Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під номером [ADDRESS] (а.с.15-16). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 227 ЦК України визначає, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, згідно засвідченої належним чином банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року, виданої Національним банком України АКІБ, «УкрСиббанк» має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.103). Згідно засвідчених належним чином дозволу №75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Національним банком України АКІБ, «УкрСиббанк» на право здійснення операції, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу (а.с. 105) та додатку до дозволу №75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний банк «УкрСиббанк» останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 107). Згідно п.1 ч.2 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час видачі Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк» банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.103) та дозволу №75-2 від 19 листопада 2002 року на право здійснення операції, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.105) та на час укладення спірного договору) банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі операції та угоди: операції з валютними цінностями. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275 передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 10, 11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року роз'яснено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Такими чином, суд приходить до висновку, що АКІБ «УкрСиббанк» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій та мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті, а тому вимога про визнання недійсним спірного договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року з вказаної підстави задоволенню не підлягає. Твердження позову про те, що в договорі про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року не зазначено що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій суд також вважає необґрунтованим, оскільки параграф 2. «Кредит» Цивільного кодексу України не містить такої вимог до кредитного договору. Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону». Згідно п. 1.1 Договору Банк зобов'язується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30000 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 145494,00 грн. 00 коп. за курсом Національного банку України на день укладення цього Договору. Пунктом 1.2.2. Договору визначено, що сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток №1). Графік розрахований на дату підписання договору. Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом ауїтетних платежів у розмірі 575,00 доларів США 00 цнт. в день сплати ауїтетних платежів. Відповідно до пункту 10.13 договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року підписання цього Договору Позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, а перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, доводи позову про те, що позивачу при підписанні договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року не було надано інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, порушено п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомлено про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту не відповідає дійсності, адже спростовується змістом договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року. Зокрема судом зі змісту договору також встановлено, що він містить найменування сторін спірного договору, адресу та реквізити банку, відомості про особу, що його підписала від імені банку, реквізити довіреності тощо. Позивач у судовому засіданні не довів, що відповідач не надав йому вищезазначену інформацію, а факт підписання позивачем кредитного договору, який містить положення про отримання Позичальником інформаційний лист перед підписанням даного Договору, свідчить про отримання позивачем усієї необхідної інформації перед підписанням договору. Посилання ж позивача на те, що вказана інформація йому не надана також на його вимогу як клієнта, не доведено позивачем перед судом належними та допустимими доказами, оскільки не надано доказів звернення позивача з вимогою до відповідача щодо надання йому вищевказаних відомостей. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 10.13 договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року підписання цього Договору Позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Посилання позивача на несправедливість умови договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року про визначення суми грошових зобов'язань в іноземній валюті з урахуванням подальшого знецінення гривні по відношенню до іноземної валюти, яка є прикладом агресивної підприємницької практики та нечесної підприємницької діяльності, оскільки позичальник не може прямо вплинути на існування валютних ризиків, суд вважає необґрунтованою та безпідставною, адже суперечить пункту 10.13 спірного договору за змістом якого всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів вказаних змін курсу гривні до іноземної валюти на час укладення сторонами спірного договору або що ця обставина була відома відповідачу на час укладення спірного договору, чи подальша зміна курсу гривні до іноземної валюти в Україні перебуває в прямому причинно-наслідковому зв'язку із діями відповідача. А надання кредиту в іноземній валюті відповідає принципу свободи договору, передбаченої ст. 6 ЦК України. Враховуючи, що сторони були вільні у визначенні умов договору зокрема, щодо валюти кредиту, укладення спірного кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства, зазначені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. (ч. 5 ст. 234 ЦК України). Отже, доводи позову про те, що відповідач не мав наміру виконувати кредитний договір №11368256000 від 04 липня 2008 року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземною валютою, що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК, суд оцінює критично та відхиляє, оскільки позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами те, що сторони спірного кредитного договору знають заздалегідь, що спірний договір про надання споживчого кредиту не буде виконаний, адже ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Крім того, позивач не заперечує, що отримав від позивача кошти за договором, перші місяці за договором сплачував кошти, а після кредит від його імені сплачували близькі та рідні тобто сторони вчиняли юридично значимі дії для здійснення договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року, що свідчить про відсутність ознак фіктивності. Доводи позивача про те, що засвідчені копії банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року та дозволу №75-2 від 19 листопада 2002 року з додатком, виданих Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк» є недопустимим доказом, суд вважає безпідставним та їх відхиляє, оскільки вказані документи подані представником відповідача в судовому засіданні, які прошиті та належним чином засвідчені, містить посвідчувальний напис, найменування службової особи, що їх засвідчила, її підпис, скріплений печаткою відповідача та дату посвідчення (103-109). Згідно ст. 131 ЦПК України клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. У заяві про витребування доказів має бути зазначено, який доказ вимагається, підстави, за яких особа вважає, що доказ знаходиться в іншої особи, обставини, які може підтвердити цей доказ. Однак, клопотання позивача від 08.10.2015 року щодо витребування доказів (а.с.121-122) не містить зазначення обставин, які може підтвердити кожен доказ, заявлене поза межами предмету доказування, та після початку до розгляду справи по суті та дослідження доказів по справі, а тому задоволенню не підлягає. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що укладаючи договір про надання кредиту в іноземній валюті Банк діяв у межах своїх повноважень, кредитний договір укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін, а також відсутні підстави визнання договору недійсним, що визначені ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, через що у їх задоволенні слід відмовити. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 357 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Спірний Договір про надання споживчого кредиту №11368256000 року було укладено позивачем та відповідачем 04 липня 2008 року. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом 21.05.2015 року. Таким чином, строк позовної давності за даним позовом слід відраховувати з 04 липня 2008 року, тобто з дати укладення договору, строк дії якої закінчився (а.с. 17-20). Позивач вправі був звернутись до суду з позовом про визнання недійсним договору у строк до 08 липня 2011 року, а звернувся лише 21.05.2015 року (а.с.1), отже, пропустив встановлений законом строк позовної давності, підстави для його поновлення відсутні, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Однак, відмова у позові за пропуском строку позовної давності можлива тоді, коли порушене право підлягає захисту, але пропущено строк позовної давності і підстави для його поновлення відсутні. У випадку безпідставності позовних вимог, суд відмовляє саме з цих підстав, а не з підстав пропуску строку позовної давності. Заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки поданий позов є безпідставним, а порушення прав позивача не доведено. У зв'язку з відмовою в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], похідні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 04.07.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №2535 приватним нотаріусом Кіровоградського міського округу Качан Л.Л., зупинити ПАТ «УкрСиббанк» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором №11368256000 від 04 липня 2008 року, виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 04.07.2008 року, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS], зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» повернути позивачу у натурі все, що він отримав на виконання умов за договором по наданню споживчого кредиту №11368256000 від 04 липня 2008 року, також задоволенню не підлягає, оскільки залежить від задоволення первісної вимоги про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту №11368256000. Крім того, вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 04.07.2008 року, не підлягає задоволенню також з тих підстав, що позивач не є стороною договору іпотеки, а в позові не зазначено яким чином укладений договір іпотеки порушення прав та інтересів позивача.

Outcome: dismissed