Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Козаровицької сільської ради про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що [INFO] року помер його батько [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS]. Він є єдиним спадкоємцем першої черги. Рідний брат [PERSON] помер [INFO] року, дружини та дітей в нього не було. Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] року. Рідна сестра позивача - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON])- дочка спадкодавця з 1974 року проживає в Російській Федерації, спадщину після смерті батька не приймала, на частку в спадковому майні не претендує та в майбутньому не претендуватиме (заяву [PERSON] додав). Інших спадкоємців немає. Спадщину після смерті батька прийняв, заведено спадкову справу. Однак в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно відмовлено по причині відсутності правовстановлюючого документу. В судове засідання сторони не з»явились, про день і час розгляду справи повідомлені належним, направили суду заяви про слухання справи за їх відсутності. Відповідач в заяві вказав, що позов визнає. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. [INFO] року помер батько позивача [PERSON] (а.с.7). Рідний брат позивача- [PERSON] помер [INFO] року (а.с.8). Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] року (а.с.8). Рідна сестра позивача - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON])- дочка спадкодавця на частку в спадковому майні не претендує та в майбутньому не претендуватиме (а.с.10). Таким чином позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем 1 черги після смерті [PERSON]. [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, заведено спадкову справу №196/2016. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Факт належності [PERSON] житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується будинковою книгою (а.с.12-19), інвентиризаційною справою №2200926 (а.с.19), довідкою №583 від 26.10.2016 року (а.с.24). Положеннями статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Узагальнивши судову практику Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Також, пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Таким чином у період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Аналізуючи викладене, вбачається, що за життя спадкодавець [PERSON] у відповідності до діючого на той час законодавства набув право власності на будинок [ADDRESS] і вказаний житловий будинок входить до спадкової маси майна, що залишилося його смерті . Рішенням шостої сесії сьомого скликання Козаровицької сільської ради Вишгородського району Київської області №70-60-УП від 7 липня 2016 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] (а.с.23). Суд приходить до висновку, що визнання права власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] за позивачем не порушить прав інших осіб, тому позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.1216,1218,1261,1268 ЦК України,

Outcome: approved