Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 7.07.2015 року звернувся до суду з позовом до ТОВ "Євролізинг Україна" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Мотивував наступним. 13.05.2015 року між ним та ТОВ "Євролізинг Україна" був укладений договір фінансового лізингу № 002045 з додатками, відповідно до якого предметом лізингу є трактор МТЗ-82.1, зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору. Спірний договір не відповідає вимогам закону України «Про фінансовий лізинг» та нормам ЦК України в частині обов»язкової істотної умови - індивідуального визначення предмета лізингу у обсягах передбачених законом. Так, у специфікації, що є додатком до договору, предметом лізингу визначено: марка - МТЗ, модель - 82.1. у кількості - 1, вартістю - 118148,15 євро. У п. 1.1 договору зазначено: марка/модель МТЗ 82.1. комплектація/модифікація 4,75 д/з, обєм/тип двигуна - МІХ, тип КПП 4Х4, привід - прочерк. При цьому у договірних умовах взагалі не зазначено, що предметом лізингу є трактор. Таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, б/в чи новий, тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. За відсутності індивідуального визначення предмету лізингу\~фактично відсутній предмет договору, щодо якого у сторін виникають права та обов»язки, прямо пов»язані із придбанням предмету лізингу та наданням його у користування, умовами поставки, передачі, страхування, відповідальності сторін . Не відповідають вимогам законодавства і договірні умови щодо платежів, які лізингоодержувач повинен здійснити на користь лізингодавця. Так, лізинговими платежами є платежі, пов»язані із користуванням предмету лізингу, а будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг не передбачено. Всупереч цьому, договором від 13.05.2015 року передбачено першочерговий одноразовий «адміністративний платіж» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, який по своїй суті не є лізинговим, і визначений у невиправдано великому розмірі - 10% ціни предмету лізингу, що у грошовому еквіваленті складає 1814, 81 євро. Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності і справедливості, адже фактично йдеться про виготовлення стандартної форми договору. Відповідач включив його у договір незаконно. За договірними умовами адміністративний платіж прямо пов»язаний із наданням предмету лізингу, тобто без сплати адміністративного платежу предмет лізингу не надається. Тому недійсність договірних умов, пов»язаних із сплатою адміністративного платежу, обумовлює недійсність договору в цілому, адже зумовлює зміну інших положень договору . Також позивач вказав, що умови договору про збільшення розміру адміністративного платежу в разі збільшення вартості предмету лізингу, не повернення різниці адміністративного платежу в разі зменшення вартості предмету лізингу, не повернення цього платежу у випадку розірвання договору лізингу, застосування штрафу неповернення 40% авансових платежів у разі розірвання договору, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків сторін, тому він вважає, що вищевказані умови договору фінансового лізингу є несправедливими і мають бути визнані недійсними. Посилаючись на викладене, позивач прохав визнати договір фінансового лізингу № 002045 від 13.05.2015 року недійсним та стягнути з ТОВ "Євролізінг Україна" на його користь сплачені на рахунок відповідача 49000 грн. Під час судового розгляду позивач уточнив свої доводи на обґрунтування позову та прохав врахувати, що договір має бути визнаний недійсним ще й з підстав того, що він, всупереч нормам ЦК України, не був нотаріально посвідчений. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримував, посилаючись на підстави та обставини, викладені в ньому. Пояснив, що займається фермерством, тому оголошення в Інтернет - мережі з пропозицією продажу тракторів МТЗ 82.1 минулих років випуску за ціною 144900 грн. його зацікавило. По зазначеному в оголошенні телефону його запевнили, що трактори є в наявності і запропонували приїхати до офісу в м. Кременчук, вул. Воровського, 20. Там менеджер підтвердила, що залишилися два трактори і він зможе придбати один з них, сплативши 49000 грн., а решту 100000 грн. доплатити на протязі року. Після сплати авансу трактор йому доставлять на протязі 7 днів. Зазначену суму він сплатив, що таке адміністративний платіж йому не роз»яснювали, навпаки запевнили, що це аванс. Він зрозумів, що його ввели в оману, коли детальніше ознайомився з умовами підписаного договору, з якого слідувало, що доставка відбувається не через 7, а через 120 робочих днів , і що для отримання трактора треба сплатити 50% його вартості, яка складає 490 тисяч гривень. Ця сума була для нього «не підйомною». Представник відповідача у судове засідання не з"явився, надіслав до суду письмове заперечення на позов та клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позов не визнав, прохав у його задоволенні відмовити. Суть його заперечення полягає в наступному: - адміністративний платіж є лізинговим платежем, не суперечить умовам договору та положенням ч.2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Твердження позивача з цього приводу є помилковим, адже перелік лізингових платежів не є вичерпним; висновок позивача, що сплата адміністративного платежу суперечить принципам добросовісності та справедливості є недоведеним та необґрунтованим; - стягнення штрафу та неповернення сплаченого адміністративного платежу, як це передбачено в п.12.1 договору, не суперечить нормам чинного законодавства і є забезпеченням виконання лізингоодержувачем своїх обов»язків, тобто передбачає його відповідальність за розірвання договору; чинним законодавством не заборонено застосовувати штрафні санкції в разі невиконання боржником договірних зобов»язань, тому положення п.12.1 договору не є несправедливими; - зазначення детальної ідентифікації предмету договору можливе у разі укладення договорів прямого (оперативного) лізингу, в даному випадку йдеться про договір непрямого фінансового лізингу, тому, виходячи із його специфіки, зазначення в договорі модифікації транспортного засобу та його комплектації є достатнім ідентифікації предмету лізингу. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний звязок у сукупності, встановив наступне. 13 травня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 002045 з додатками, за умовами якого ТОВ «Євролізинг «Україна», як лізингодавець, зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу МТЗ-82.1, вартістю 18148,15 євро та передати його у користування позивача, як лізингоодержувача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування предметом лізингу щомісячні лізингові платежі у розмірі 293,58 євро (п.10.3). Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати предмет лізингу у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. Згідно пункту 1.7 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу . Розміри зазначених платежів визначені в п. 10.3 договору та в додатку № 1 до договору: адміністративний платіж - 10% відсотків вартості предмета лізингу - 1814,81 євро, авансовий платіж - 50 % вартості предмета лізингу, комісія за передачу предмету лізингу (3%) - 544,44 євро. В день укладення договору - 13.05.2016 року, на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив лізингодавцю 49 000 грн. адміністративного платежу, що підтверджено квитанцією про здійснення касової операції № N1A2J59542 від 13.05.2015 року. Умовами договору лізингу також було передбачено: П.1.4. Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. П.12.1.Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Згідно ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7, ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. У відповідності з ч. ч. 1, 2, п. п. 2 - 4, 7, 10 - 13 ч. 3, ч. ч. 4 - 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч.2 цієї ж статті встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом. Частина 3 ст. 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Достовірно встановлено, що в договорі лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Суд, вважає, що положення договору лізингу від 13.05.2015 року, зокрема, п. 1.4., про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, суперечать вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця в тому випадку, коли вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем. Зміст ч. 1 ст. 808 ЦК України свідчить про те, що солідарна відповідальність лізингодавця та постачальника в такому випадку настає за всіма вимогами лізингоодержувача, які зазначено в цій нормі, тобто лізингодавець поряд з продавцем стає зобов'язаною перед лізингоодержувачем особою за всіма вказаними вимогами. Враховуючи відсутність на момент укладення договору домовленості між сторонами про продавця транспортного засобу (відомостей про нього немає) , виходячи зі змісту договору та п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" вибір продавця предмета лізингу мав здійснити відповідач. Тому суд вважає, що пункт 1.4. договору суперечить ст. 808 ЦК України і обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках, а тому є несправедливим. Зміст статті 12 Договору, зокрема, пункту 12.1, свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою. Положення статті 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору та 40% суми авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору. В договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг", ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. З огляду на зазначене, суд вважає, що такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін. Згідно положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Про дисбаланс інтересів сторін у цьому договорі свідчить і те, що, всупереч вимогам закону, позивач позбавлений можливості визначитись з усіма можливими необхідними витратами на придбання предмету лізингу, з огляду на те, що він, відповідно до статті 11 договору, набуває право на його придбання у власність (викуп) не раніше сплати всіх платежів, передбачених п. п. 11.1, 11.2, 11.3. договору, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Така умова договору, яка ставить позивача перед обов'язком можливої сплати і тих витрат, розмір яких не визначений у договорі, з огляду на те, що лізингодавцю надається право вимагати сплати і тих витрат, яких він не зазнав, але міг зазнати, також свідчить про їх несправедливість, як умову визнання наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки надає право лізингодавцю в односторонньому порядку вирішувати питання про розмір цих витрат без права лізингоодержувача відмовитись від оплати витрат, розмір і перелік яких не обумовлений договором, наслідком чого може стати відмова відповідача від укладення договору купівлі-продажу. Про дисбаланс прав та обов'язків сторін свідчить і зміст розділу статті 10 «Сплата лізингових платежів» договору, зокрема, п. п. 10.4., 10.5., які є також несправедливими, оскільки, всупереч вимогам п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», надають право відповідачеві визначення ціни предмета лізингу на момент його поставки споживачеві та разом з іншими умовами надають йому можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, передбачають неповернення здійснених платежів у разі відмови від зміни лізингових платежів. У відповідності до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Положення п. п. 10.4., 10.5. Договору, відповідно до яких лізингові платежі можуть коригуватися, а лізингодавець має виключне право на односторонню їх зміну, свідчать про те, що в умови договору закладене можливе заподіяння шкоди інтересам споживача. Всупереч вимогам п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 10, ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", ч. 1 ст. 767, ч. 2 ст. 768 ЦК України в договорі фінансового лізингу від 13.05.2015 року не передбачений обов'язок лізингодавця надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, який би відповідав його призначенню, не встановлена та повністю виключена в договорі відповідальність лізингодавця за передачу предмета лізингу неналежної якості. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте, таке право в жодному випадку не надається лізингоотримувачу. Одночасно для нього встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Виконання зобов'язань забезпечене лише відповідальністю лізингоотримувача. В договорі лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені та збитків. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено. Отже, суд вважає, що названі пункти договору свідчать про їх несправедливість, оскільки містять умови, що свідчать про дисбаланс прав та обов'язків сторін на шкоду позивачеві, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання їх недійсними. Визнання недійсними вказаних умов договору зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, а тому, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст.215 ЦК України, є підстави для визнання недійсним оспорюваного договору в цілому. Крім цього, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Суду не надано докази, а отже, і не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Достовірно встановлено, що договір фінансового лізингу від 13 травня 2015 року, укладений між сторонами, одна з яких є фізичною особою, нотаріально посвідчено не було. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, предметом якого є транспортний засіб, підлягає обов»язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~ пунктами 1,2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд не вбачає в даній справі підстав для відступлення від вказаної правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення вказаного договору фінансового лізингу не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі та порушують вимоги Законів України «Про фінансовий лізинг» та «Про захист прав споживачів», а тому наявні передбачені законом підстави для визнання його недійсним і застосування наслідків недійсності правочину. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З врахуванням правових наслідків недійсності правочину, суд стягує з відповідача на користь позивача 49000 грн. сплачених ним як адміністративний платіж. Таким чином, позов задовольняється повністю. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України « Про судовий збір» за подання заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. На час подання позову позивач, як споживач, що звернувся з позовом на захист своїх прав, згідно чинній станом на 7.07.2015 року редакції п.7 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», був звільнений від сплати судового збору. Позов носить одночасно майновий та немайновий характер, тому стягується з відповідача в дохід держави 1% вартості позову - 490 грн. та 243 грн. 60 коп. за вимогу немайнового характеру, а всього 733 грн. судового збору.

Outcome: approved