Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

До Апостолівського районного суду Дніпропетровської області звернувся представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», 01.02.2008 року було укладено договір № KRKRAN04323652 про отримання кредиту у розмірі 11 367,90 доларів США, згідно договору відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач несвоєчасно здійснював погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 19.01.2017 року за кредитним договором від 01.02.2008 року, укладеним ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] існує заборгованість на загальну суму 3858,48 доларів США, яку представник позивача просить стягнути з відповідача, також просить стягнути з відповідача судовий збір сплачений при подачі позовної заяви до суду. В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» обставини та вимоги викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі, зазначивши, що позивач звернув стягнення на предмет застави відповідно до умов договору укладеного між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], що не зупинило дію укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору. Відповідач добровільно передав автомобіль банку та надав представнику банку довіреність на розпорядження заставним транспортним засобом. Наголошував, що отримані внаслідок реалізації заставного майна кошти були направлені на погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором укладеним між ним та ПАТ КБ "Приватбанк". Заперечував проти задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позову ПАТ КБ "Приватбанк" зазначивши, що відповідач періодично здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, не пропустив строк передбачений ст. 256 ЦК України для звернення до суду для захисту своїх прав. В судові засідання відповідач просив відмовити у задоволенні позовної заяви, зазначаючи, що банком під час вилучення та реалізації заставного майна було порушено права [PERSON], ціна реалізації була навмисно занижена, а нарахування заборгованості за кредитним договором після реалізації заставного майна є незаконним, оскільки грошових коштів отриманих внаслідок продажу заставного майна було достатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідач надав суду заяву про застосування строків позовної давності до позову ПАТ КБ "Приватбанк", оскільки вважає, що останні платежі були на погашення кредиту було здійснено 01.02.2011 року. Таким чином, позивач знав про свої порушені права з визначеної дати останнього платежу по кредиту та мав змогу звернутися до суду про захист своїх прав, причин поважності пропуску цього строку в суду не надав. Вважає, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, наполягає на застосуванні позовної давності, просить відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» 01.02.2008 року укладено договір про отримання кредиту у розмірі 11367,90 доларів США зі сплатою процентної ставки 10,56 річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 2,04% річних від суми зарезервованих ресурсів з 1 по 5 число кожного місяця. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору від 01.02.2008 року, Банк зобов'язується надати Позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому Договорі, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Згідно п. 17.1.4, 17.1.5. договору банк надав [PERSON] кредитні кошти на строк з 01.02.2008 р. по 31.01.2013 року. Відповідно до п. 14.2. договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань з погашення кредиту, передбаченого п.п. 6.2.2., 6.2.3., даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір застави рухомого майна від 01 лютого 2008 року. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ч. 4. ст. 631 Цивільного кодексу України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України однією з форм відповідальності за порушення зобов'язання є сплата неустойки, у вигляді штрафу або пені. В підтвердження наявності заборгованості позивачем були надані відповідні розрахунки заборгованості відповідача за кредитним договором від 19.01.2017 року, згідно з якими заборгованість [PERSON] становить 3858,48 доларів США з яких: заборгованість по відсоткам 292,74 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 415,74доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі - 3150,00 доларів США. Суд не може прийняти до уваги доводи відповідача щодо того, що банком в порушення прав відповідача не було зараховано грошові кошти, отримані в результаті реалізації заставного майна, оскільки відповідно до виписок з рахунків, сума в розмірі 1932,71 доларів США була направлена на погашення суми заборгованості за тілом кредиту. Згідно ст. 19 ЗУ "Про заставу" за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченою заставою вимоги, якщо інше не передбачено законом. Крім цього, суд вважає, що відповідачем не доведено протиправність дій представників ПАТ КБ "Приватбанк" під час реалізації заставного майна. Згідно матеріалів справи, [PERSON] добровільно передав заставний автомобіль, що підтверджується актом прийому автомобіля заставодавця [PERSON] від 01.02.2011 року, згідно якого [PERSON] передав та доручив банку передати його на реалізацію за ринковою вартістю та направити отримані кошти на погашення заборгованості. [PERSON] 11.03.2011 року було підписано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округо Пахомовою Н.І., строком на три роки, якою ПАТ КБ «Приватбанк» надано право розпорядження та керування автомобілем "ВАЗ 21154-110-20", випуску 2007 року. Матеріали цивільної справи не містять підтверджень того, що [PERSON] було відкликано вказану довіреність у встановленому законом порядку, а представники банку протиправно використовували вказане авто. Крім цього, відповідачем не доведено, що ним було передано заставне майно для реалізації представниками ПАТ КБ "Приватбанк" за ціною, що повністю покриє суму заборгованості [PERSON] за кредитним договором укладеним між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" від 01.02.2008 року. При цьому за вказаний період заборгованість позичальника (як і обов'язок її погашення) існувала, відповідач не був позбавлений можливості вчиняти дії як щодо самостійної реалізації заставного майна, так і щодо погашення заборгованості іншим чином. Не оскаржував боржник й дій банку щодо порядку оцінки або реалізації заставного майна. Отже, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення заборгованості за кредитним договором № KRKRAN04323652від 01.02.2008 року з відповідача, а саме заборгованість по відсоткам за користування кредитом, заборгованість по комісії за користування кредитом. Разом з цим, відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України). Верховний суд України у правовому висновку по справі № 6-100 цс 14 від 03.09.2014 року та № 6-1120цс15 від 4 листопада 2015 року, зазначив, що згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Позивачем у судовому засіданні під час слухання справи, має бути доведено й розмір заборгованості, вимогу про стягнення якої він заявив, відтак і відповідність проведених банком нарахувань за кредитом. В той же час, в даному випадку вказані вимоги в повному обсязі виконані не були, оскільки позивачем не було надано належних розрахунків заборгованості позивача перед банком. Відповідно до листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 01.12.2009 року № 04/8832 заборгованість відповідача [PERSON] по кредитному договору від 01.02.2008 року становить 3143,98 доларів США (а.с. 49), а відповідно до позовної заяви станом на 19.10.2017 р. заборгованість за кредитом (тіло кредиту) становить 10902,89 доларів США (а.с. 2 зворотна сторінка). Разом з тим, позивачем у судовому засіданні не надано роз'яснень, з якої суми заборгованості за кредитом було нараховано пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. На ухвалу суду від 21.11.2017 року позивачем не надано кредитну справу по кредитно-заставному договору від 01.02.2008 року, розрахунок погашення заборгованості по кредитно-заставному договору з урахуванням коштів за продаж автомобіля (а.с. 102-110). У зв'язку з чим, суд позбавлений можливості встановити детальний опис загальної вартості Кредиту вказаний у п. 6.2 і в розділі 7 Договору: відсотки, винагороди, комісії, неустойки, витрати збитки, у зв'язку з відсутність повного тексту кредитного договору (а.с. 48), тому вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором задоволенню не підлягають. Розглядаючи заяву відповідача щодо необхідності застосування до позовних вимог позивача положень ст. 267 ЦК України, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно п. 17.1.5. кредитного договору від 01.02.2008 року, ПАТ КБ "Приватбанк" надано кредитні кошти [PERSON] на строк до 31.01.2013 року. Крім цього, матеріалами справи підтверджено, що останній платіж на погашення суми заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 01.02.2008 року був здійснений 02.04.2014 року. Отже, строк позовної давності, в межах якого позивач повинен був звернутися до суду за захистом своїх прав не пропущений. Не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] викладені в запереченні на позовну заяву, щодо застосування строків позовної давності, у зв'язку з чим не можуть бути взяті до уваги, з огляду на наступне. Відповідно до абз. 3 п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення,крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається вст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За положеннями ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Зі змісту ст. ст. 43, 49 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. У ч. 1ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання за договором, враховуючи викладені обставини щодо звільнення відповідача від сплати пені, на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial