Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПП "Залізничник" про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно, посилаючись на те,що 14 червня 2015 року між ним, як покупцем та приватним підприємством "Залізничник", як продавцем, був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого, продавець в порядку і на умовах визначених в договорі, зобов"язався передати у власність покупцеві, а покупець прийняти і оплатити товар у відповідності до даного договору - нерухоме майно, а саме гараж, площею 24,9 кв.м., що розташований по вул. Привокзальна в м. Рахів Закарпатської області.Згідно зазначеного договору, вартість об"єкта відчужуваної будівлі гаража, ними було погоджено в розмірі 5000 гривень. Після погодження всіх інших істотних умов даного договору та його підписання ними сторонами, він розрахувався з продавцем ПП "Залізничник" у відповідності до наданої йому накладної за №76 від 14 грудня 2015 року в повному обсязі, шляхом безготівкового переказу грошової суми в розмірі 5000 гривень на поточний рахунок продавця. Доказом чого служить квитанція про сплату коштів від 14 грудня 2015 року за №0511420407. Таким чином, всі покладені на нього за договором зобов"язання він виконав. Отже, договір був укладений і набрав чинності з моменту його підписання, ними сторонами, тобто 14 червня 2015 року. У відповідності до договору купівлі-продажу №6, перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару, що оформляється накладною. Після виконання ним умов договору ПП "Залізничник" в особі керівника [PERSON]. не передало йому будь-яких правовстановлюючих документів на придбане ним нерухоме майно, та ігнорувалися його численні звернення, з"явитися до нотаріальної контори для подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будівлі. При цьому, [PERSON] не заперечує, що продаж йому будівлі гаражу відповідає його справжній волі та ітересам підприємства, а при підписанні договору купівлі-продажу вони домовилися щодо усіх істотних умов. На підставі наведеного просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна будівлі гаражу, загальна площа якої становить 24,9 кв.м., що розташований у м. Рахів по вул. Привокзальна, б/н Закарпатської області, укладений 14 червня 2015 року між ним, [PERSON], як покупцем та ПП "Залізничник" як продавцем, визнати за ним [PERSON] право власності на нерухоме майно будівлю гаража, загальна площа якої становить 24,9 кв.м., що розташований в м. Рахів по вул. Привокзальна, б/н Закарпатської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] присутній не був. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Представник відповідача - ПП "Залізничник" [PERSON] в судове засідання не з"явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності, та позовні вимоги визнає. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.\~ Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом встановлено, що 14 червня 2015 року між ПП "Залізничик" в особі директора [PERSON] та [PERSON] було узгоджено істотні умови та підписано договір купівлі-продажу будівлі гаражу площею 24,9 кв.м., розташованого по вул. Привокзальна, б/н в м. Рахів Закарпатської області. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.675 ЦК). Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 14 червня 2015 року підлягав нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК . Досліджуючи в судовому засіданні спірний договір купівлі-продажу, судом встановлено, що по даному договору досягнуто всіх істотних умов договору, що підтверджується накладною №76 від 14 грудня 2015 року. Однак відповідач ПП "Залізничник" в особі директора [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення даного договору, на додаткові вимоги позивача щодо цього не відреагував. Згідно ст.228 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, зважаючи, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, сторони виконали свої зобов'язання по ньому, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу від 14 червня 2015 року дійсним та позивач правомірно набув право власності на вказане майно на підставі договору від 14 червня 2015 року №6. Дане право не виконується відповідачем, натомість доказів на спростування вимог позову ним не надано, тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання права власності. Питання про стягнення судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, позивачем не ставилося, у зв'язку з чим судові витрати слід залишити за останнім.

Outcome: approved