Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

В серпні 2017 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання додаткової угоди до договору кредиту недійсним. Свої вимоги мотивував тим, що 06.03.2007 року між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 73, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 24000 доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення - 03.03.2017 р. Крім того, 24.10.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 73 від 06.03.2007 року, відповідно до умов якої з 20.10.2008 року встановлено процентну ставку на рівні 16 % річних. Позивач із вказаною додатковою угодою, якою змінено процентну ставку не згоден, оскільки остання порушує його права, як споживача фінансових послуг та вказані зміни є незрозумілими, оскільки підвищено було лише відсоткову ставку. Позивач вказує, що додаткова угода містить умови, які порушують закон про фінансові послуги та про захист прав споживачів, та вказані порушення допущено виключно в інтересах банку, обмежуючи права позичальника. Умови додаткової угоди створюють дисбаланс договірних прав та обов»язків, діють на шкоду споживачу, а тому є несправедливими та підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Позивач та представник позивача в судове засідання не з»явились. Суду подали письмову заяву про розгляд справи без їх участі. Просили позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Представник відповідача в судове засідання не з»явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов, а також просив суд застосувати положення ст.ст. 256 - 257 ЦК України. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін н підставі, доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 06.03.2007 року між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 73, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 24000 доларів США зі сплатою 13 % річних та з кінцевим терміном повернення - 03.03.2017 р. (а.с.5-7). Крім того, 24.10.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору кредиту № 73 від 06.03.2007 року, відповідно до умов якої з 20.10.2008 року встановлено процентну ставку на рівні 16 % річних (а.с.8). Позивач вказує, що на час укладення договорів банк діяв на свою користь, порушуючи вимоги закону про фінансові послуги та про захист прав споживачів. Вказані дії, зокрема, щодо підвищення відсоткової ставки, є несправедливими по відношення до нього, як до споживача фінансових послуг, а тому укладена додаткова угода має бути визнана недійсною. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, глава 16, параграф 2 Цивільного кодексу України регулює правовідносини при укладені правочинів, їх дії і припинення, а також визнання недійсними. Зокрема, ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,4 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зі змісту додаткової угоди вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов та погодилися з її умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаній угоді. Укладаючи оспорювану додаткову угоду сторони діяли вільно, на власний розсуд, визначаючи його умови, підписавши додаткову угоду позивач погодився з його умовами, та доказів зворотному суду надано не було. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами додаткової угоди було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать відповідні підписи. Позивач вказує, що банк під час укладення додаткової угоди ввів його в оману і лише на даний час йому зрозумілі умови кредитування та умови додаткової угоди, а тому остання має бути визнана недійсною. Суд вважає за необхідне вказати про те, що істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник мав можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до п. 20 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При чому, наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Таким чином, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. В силу ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (п. 2 ч.1 цієї норми Закону). Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (п.3 ч.2 цієї норми Закону). Відповідно до положень, закріплених у ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 21 цього Закону визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. Разом з тим, позивачем не було надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику. Позивач не мав претензій щодо умов додаткової угоди, розміру підвищеної процентної ставки та засвідчив свою згоду підписом, а тому дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики. Крім того, питання про розірвання додаткової угоди, а також кредитного договору позичальник не порушував, виконував його умови та сплачував кредитні кошти, тобто визнавав умови як договору, так і додаткової угоди. Також, суд вважає за необхідне зазначити про те, що Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. З матеріалів справи вбачається, що з моменту укладення та протягом дії додаткової угоди позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправлень) до неї або роз'ясненням окремих її положень, які, на його думку, укладені з порушенням істотних умов, та укладені із порушенням закону про фінансові послуги чи закону про захист прав споживачів, що в свою чергу не породжує юридичних наслідків, суть угоди йому була зрозуміла та він погодився із усіма умовами такої угоди, зокрема, і в частині підвищення відсоткової ставки. Посилання сторони позивача про те, що на момент укладення угоди позивач не в повній мірі міг оцінити відповідність угоди вимогами закону та на даний час, проконсультувавшись із юристами, усвідомив незаконність положень угоди, а також твердження позивача про те, що на час укладення угоди банк ввів позивача в оману щодо законності укладення додаткової угоди, суд відкидає, оскільки будь-яких доказів наведеним обставинам суду надано не було, та позивач, підписуючи угоду, мав достатній обсяг цивільної дієздатності щодо розуміння положень додаткової угоди, діяв вільно та не був обмежений в отриманні інформації щодо її умов, оскільки, підписав додаткову угоду та впродовж тривалого часу виконував її вимоги. Підсумовуюич викладене, судом встановлено, що позивача не примушували до укладання як договору, так і додаткової угоди; боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрунтя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною». Посилання позивача на положення на ст. 19 «Про захист прав споживачів» є неаргументованим і не доведеним. Суд не приймає до уваги уваги позицію сторони позивача, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Крім того, суд враховує те, що, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вищевказаний позов сторона позивача підписала і надіслала до суду поштою 31.07.2017 року, а додаткову угоду було укладено в 2008 році. Будь-яких доказів про поважність причин пропуску трирічного строку позовної давності, позивачем та його представником суду надано не було і судом таких доказів в ході розгляду справи не здобуто. Заяви про поновлення строку позовної давності позивач та її представник суду не подавали. Проте, представник відповідача, в своїй заяві наполягав на застосуванні даної норми, оскільки позивач звернулась до суду з даним позовом в 2018 році, тобто після спливу трирічного строку з моменту укладення додаткової угоди. За встановлених вище обставини, суд приходить до висновку, що викладені обґрунтування та доводи позовних вимог, не дають суду правових підстав для визнання додаткової угоди недійсною, у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Згідно із ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову суд вважає за необхідне відмовити та позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», суд відносить судові витрати в частині судового збору за рахунок держави.

Outcome: dismissed