Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулось до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (остання редакція від 26.08.2014 року т.1 а.с.63, 63зв.) щодо стягнення заборгованості у сумі 163 007 грн. 10 коп. (яка складається з 151 582 грн. 56 коп. заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, 11 424 грн. 54 коп. - трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 21.02.2012 року по 26.08.2014 року, за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.02.1997 року, що фактично дублює і обґрунтування позову в цій частині). Позивач мотивував вимоги тим, що 21 лютого 1997 року між закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого із 6 червня 2012 року є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], згідно з умовами якого остання придбала зазначену квартиру за 37 тис. 215 грн. (в тому числі, згідно з письмовими поясненнями сторони позивача, які були долучені до матеріалів справи 20.02.2017 року), що на момент здійснення операції становило 19 тис. 651 умовну одиницю - Доларів США за курсом Національного банку України (далі НБУ) на день укладення цього договору. Остаточний строк виконання зобов'язань з оплати вартості квартири минув 21.02.2012 року, а [PERSON] не виконала зобов'язань з оплати вартості квартири. В тому числі, позивач збільшив позовні вимоги та посилаючись на те, що відповідач сплатила кошти за договором у неналежному розмірі, оскільки сума боргу мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, установленим НБУ на день платежу, просив стягнути зі [PERSON] на свою користь 163 тис. 7 грн. 10 коп. заборгованості за укладеним договором з урахуванням 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). В тому числі, згідно з ч. 2 статті 625 ЦК України три відсотки річних від простроченої [PERSON] грошової суми розраховуються за період з 21.02.2012 року по 20.02.2013 року (що становить один рік), 11 346 доларів США х 0.03 (три відсотки річних за вказаний період) = 340,38 доларів США., за період з 21.02.2013 року по 20.02.2014 року (що становить один рік), 11 346 доларів США х 0,03 (три відсотки річних за вказаний період) = 340,38 доларів США., за період з 21.02.2014 року по 26.08.2014 року, що становить 187 днів, 11 346 доларів США х 0.03 (три відсотки річних за вказаний період) / 365 днів х 187днів = 174,37 доларів США. Таким чином, три відсотки річних від простроченої [PERSON] грошової суми за період з 21.02.2012 року по 26.08.2014 року (включно) складають: 340,38 доларів США + 340,38 доларів США + 174,37 доларів США = 855,13 доларів США, що згідно офіційному курсу НБУ гривні до долару США становить суму 11 424 грн. 21 коп. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити, надав письмові пояснення. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, останні вважали що відповідач виконала всі свої зобов'язання за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.02.1997 року, крім того, до суду надані письмові заперечення сторони відповідача, в тому числі від 20.02.2017 року. Власного арифметичного розрахунку суми вказаних 3% річних сторона відповідача не надала. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року задоволені позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Фармацевтична фірма "Дарниця" до [PERSON] про стягнення заборгованості (т.1 а.с.76-79). Згідно з ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд вказаного заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року (т.1 а.с.147, 148). Згідно з ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року було вирішено апеляційну скаргу [PERSON] відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року залишити без змін (т.1 а.с.208-210). Згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2015 року було вирішено - у відкритті касаційного провадження у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до [PERSON] про стягнення заборгованості за касаційною скаргою [PERSON] на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року відмовити, додані до скарги матеріали повернути заявникові (т.3 а.с.9). Згідно з постановою Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року було вирішено: заяву [PERSON] задовольнити частково; ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року та заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 8 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до Дарницького районного суду м. Києва (т.3 а.с.213-216). У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року було зокрема встановлено наступне: "Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ПрАТ «ФФ «Дарниця» послалося на пункт 4 укладеного з відповідачкою договору купівлі-продажу та положення статті 526 ЦК України. Установивши, що в спірному договорі купівлі-продажу сторони визначили грошовий еквівалент в умовних одиницях здійснюваної в національній валюті операції, суди не звернули уваги на те, що в пункті 4 цього договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто 21 лютого 1997 року. За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, передчасно стягнув з відповідачки кошти, обрахувавши суму заборгованості в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу. Також суди не надали оцінки рішенню Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011 року, в якому зазначено про сплату вартості квартир, у тому числі квартири [ADDRESS], у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними документами. Судам слід з'ясувати порядок визначення суми, що підлягає сплаті за укладеним сторонами договором, зокрема встановити: чи є належним виконанням зобов'язання по сплаті суми в розмірі 37 тис. 215 грн., що відповідає еквіваленту вартості квартири на день укладення договору, чи сума заборгованості визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили зазначених обставин, а Верховний Суд України відповідно до положень статей 355, 3602 ЦПК України не може встановлювати обставини, збирати і перевіряти докази та надавати їм оцінку, то це перешкоджає Верховному Суду України ухвалити нове рішення у справі.". Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, судом враховано, що Верховний Суд України у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року чітко визначив, що суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, (лише) передчасно стягнув з відповідачки кошти, обрахувавши суму заборгованості в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу. Крім того, очевидним є і той факт, що Верховний Суд України у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року не вказав на невірність вищевказаних наведених арифметичних розрахунків зокрема щодо суми трьох відсотків річних та вказаних відповідних правових підстав щодо їх нарахування. Отже враховуючи викладене, положення ч.2 ст.64 ЦПК України, судом встановлено, що також зазначено у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року. 1 вересня 1995 року ЗАТ «ФФ «Дарниця» та [PERSON] уклали договір про дольове будівництво будинку [ADDRESS]. За змістом цього договору ЗАТ «ФФ «Дарниця» зобов'язувалося після закінчення будівництва передати у власність [PERSON] квартиру в будинку [ADDRESS] площею та в порядку, передбачених цим договором (пункт 1.1). Згідно з пунктом 2.1 указаного договору на час його підписання [PERSON] зобов'язана сплатити внесок у сумі 492 млн. 383 тис. крб., що еквівалентно 3 тис. 20 доларам США. На виконання умов укладеного договору про дольове будівництво [PERSON] сплатила ЗАТ «ФФ «Дарниця» внесок за квартиру в сумі відповідно 492 млн. 383 тис. крб. Після введення будинку в експлуатацію 21 лютого 1997 року ЗАТ «ФФ «Дарниця» (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 6-7). У пункті 4 цього договору сторони узгодили, що продаж квартири здійснено за 37 тис. 215 грн., що на момент здійснення операції становить 19 тис. 651 умовну одиницю за курсом НБУ на день укладення договору. Покупець повинен був сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладання договору (пункт 5 договору). На виконання умов укладеного договору купівлі-продажу [PERSON] сплатила 37 тис. 215 грн., з яких 10 тис. 933 грн. 45 коп. до 1 квітня 2000 року, та 26 тис. 281 грн. 55 коп. в березні 2011 року (т.1, а.с. 128-129). При цьому, вищевказані обставини, наведені також у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року, не визнані останнім такими, що не відповідають дійсності. Крім того, судом встановлено, що за курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом саме на 21 лютого 1997 року, вищевказана сума 37215 грн. еквівалентна сумі не меншій ніж 19651 долар США, згідно з довідкою НБУ від 10.01.2017 року, копія якої залучена судом до матеріалів справи у судовому засіданні 20 лютого 2017 року за клопотанням саме сторони відповідача. Крім того, згідно з курсами визначеними НБУ (відповідними актами, які за своєю правовою природою є такими ж загальнодоступними актами нормативного характеру, як і інші нормативні акти, Кодекси, Закони, тощо) щодо співвідношення гривні до долару США за весь вищевказаний період до 01 квітня 2000 року максимальний курс долару було визначено станом на 14 лютого 2000 року в розмірі 5,6029 грн. за 1 долар США, тобто відповідний еквівалент вказаної суми в розмірі 10933 грн. 45 коп., сплаченої в період до 01 квітня 2000 року (проте, вже після сплати вищевказаної суми, еквівалентної 3020 доларам США) вочевидь в цей період не перевищував суми у 1951,39 доларів США за курсом НБУ. Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі №6-59830вов10 по спору зокрема щодо вказаного договору між позивачем (тоді ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця») і [PERSON] щодо дійсності пункту 4 зазначеного договору фактично міститься посилання на допустимість використання у розрахунках грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин (т.1 а.с.15). Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у справі №6-26110св12 за позовом закритого акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до [PERSON], [PERSON], третя особа Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними; за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до закритого акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця», треті особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними в частині та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою закритого акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 липня 2011 року, зокрема було встановлено: "Закрите акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця») звернулося до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання укладених 18 лютого 1997 року товариством з ними договорів купівлі-продажу квартир недійсними з тих підстав, що при їх укладенні сторонами не було досягнуто згоди щодо істотної умови договорів покупної ціни, визначення цієї ціни в умовних одиницях не відповідає вимогам закону, а саме укладення договорів на таких умовах суперечить цілям діяльності товариства. [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом до ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання укладених ними у лютому 1997 року із ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» договорів купівлі-продажу квартир недійсними в частині визначення еквіваленту покупної ціни в умовних одиницях із тих підстав, що така умова не відповідає вимогам закону, визнання з цих же підстав недійсними додаткових договорів, якими встановлено порядок здійснення ними розрахунків за придбані квартири з урахуванням курсу умовної одиниці за даними Національного банку України на день внесення платежу, та зобов'язання ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» видати їм довідки про повну сплату ними вартості придбаних квартир. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 5 липня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2011 року, позови задоволено частково. Визнано недійсними умови укладених сторонами договорів купівлі-продажу квартир про визначення еквіваленту покупної ціни в умовних одиницях та визнано недійсними додаткові договори, якими встановлено порядок здійснення покупцями розрахунків за придбані квартири з урахуванням курсу умовної одиниці за даними Національного банку України на день внесення платежу. Зобов'язано ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили видати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] довідки про повну сплату ними покупної ціни за договорами купівлі-продажу квартир. Постановою Верховного Суду України від 30 травня 2012 року заяву ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про перегляд судових рішень з підстав неоднакового застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2011 року щодо залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 5 липня 2011 року у частині вирішення зустрічної позовної вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», третя особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними в частині визначення еквіваленту покупної ціни в умовних одиницях скасовано і передано справу у цій частині на новий касаційний розгляд. У іншій частині судові рішення набрали законної сили та оскарженню у касаційному порядку не підлягають. У касаційній скарзі ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 липня 2011 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при новому розгляді справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 342 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Позовні вимоги позивачів за зустрічним позовом ґрунтуються на тому, що положення п. 4 договорів купівлі-продажу в частині визначення вартості квартир в умовних одиницях не відповідають вимогам чинного на момент укладення договорів законодавства, а також повному виконанні позивачами за зустрічним позовом своїх зобов'язань перед відповідачем за зустрічним позовом. Вартість квартир була визначена сторонами при укладенні договору в умовних одиницях. Відповідно, сплаті за договорами підлягала сума, яка б відповідала визначеній вартості. Судами установлено, що ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» 14 лютого 1997 року уклала договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 145), квартири [ADDRESS] з [PERSON] (т. 1, а.с. 152), 18 лютого 1997 року квартири [ADDRESS] з [PERSON] (т. 1, а.с. 128) та 21 лютого 1997 року квартири [ADDRESS] із [PERSON] (т. 1, а.с. 138). Пунктом 4 кожного з цих договорів було визначено покупну ціну квартир у гривні з вираженням її еквівалента в умовних одиницях за курсом Національного банку України на день укладення договору. Також до кожного із цих договорів їх сторонами було укладено додаткові договори про порядок здійснення покупцями розрахунків за придбані квартири, який передбачав, що покупна ціна сплачується упродовж 15 років періодичними щомісячними платежами у національній валюті України у розмірі, також вираженому в умовних одиницях за курсом Національного банку України на день здійснення платежу (т. 1, а.с. 147, 153, 129 та 139 відповідно). Судом також установлено, що під умовною одиницею сторони мали на увазі іноземну валюту. Визнаючи пункти 4 зазначених вище договорів купівлі-продажу квартир недійсними, суди попередніх інстанцій, виходили із того, що у цій частині договори не відповідають вимогам закону, а саме Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який визначає єдиним законним засобом платежу на території України українську гривню. Проте з такими висновками погодитися не можна. Згідно із ч. 1 ст. 48 чинного на час укладення сторонами спірних договорів ЦК Української РСР, недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 169 ЦК Української РСР грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який встановлює режим здійснення валютних операцій на території України», також не дозволяє здійснення оплати платежів в іноземній валюті у розрахунках між резидентами, якими є сторони по справі. Згідно із умовами спірних договорів купівлі-продажу квартир, що також установлено судом, покупна ціна, тобто грошові зобов'язання покупців за цими договорами виражені у національній валюті України гривні. Визначення при цьому у договорах грошового еквівалента цих зобов'язань покупців в умовних одиницях законом не заборонено, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули, а тому висновки судів про те, що зазначені умови договорів не відповідають вимогам чинного на час їх укладення законодавства є помилковими. Задовольняючи позовні вимоги позивачів за зустрічним позовом, суд виходив із того, що оскільки у договорах незаконно було визначено покупна ціна квартир у грошовому еквіваленті до іноземній валюті, позивачі, сплативши суми за договорами без зазначеної умови, повністю виконали зобов'язання за договорами. Проте належним виконанням зобов'язань за оспорюваними договорами є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Тобто належним виконанням зобов'язань за договорами слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів. Доказів належного виконання зобов'язань за договорами позивачки за зустрічним позовом не надано.". Згідно з цим Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у справі №6-26110св12 було вирішено: - касаційну скаргу закритого акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» задовольнити частково; - рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 липня 2011 року у частині вирішення зустрічної позовної вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до закритого акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця», третя особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними в частині визначення еквіваленту покупної ціни в умовних одиницях скасувати; - відмовити у задоволенні позову у частині вирішення зустрічної позовної вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до закритого акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця», третя особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними в частині визначення еквіваленту покупної ціни в умовних одиницях. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи викладене, вищевказаний зміст вказаного Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року, суд вважає, що вказаним Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року вочевидь були відкориговані обставини, зазначені у вказаному рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 05 травня 2011 року, в тому числі, в тій його частині, в якій зазначено щодо сплати "вартості квартир, у тому числі квартири [ADDRESS], у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними документами", в тому числі, така кореляція відбулася враховуючи вищенаведений зміст резолютивної частини Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року у сукупності з встановленими в мотивувальній частині цього Рішення обставинами, зокрема, щодо того, що: "належним виконанням зобов'язань за оспорюваними договорами є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Тобто належним виконанням зобов'язань за договорами слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів. Доказів належного виконання зобов'язань за договорами позивачки за зустрічним позовом не надано.". Крім того, аналізуючи саме цю частину змісту мотивувальної частини Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року, суд приходить до висновку проте, що саме у відповідності до імперативних приписів вищенаведеної ч.3 ст. 61 ЦПК України при розгляді даної справи не доказується (не підлягає доведенню) і та обставина, що належним виконанням зобов'язань за вказаним договором купівлі-продажу між сторонами слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день фактичного здійснення платежів. Отже, з наявних даних, вбачається що відповідач на виконання власних вищевказаних зобов'язань щодо сплати суми, яка на день платежу у загальному розмірі має дорівнювати сумі, не меншій ніж 19651 доларів США (заявлених стороною позивача), до 01 квітня 2000 року, зокрема сплатила позивачу вказану вище суму в крб., яка еквівалентна 3020 доларів США (про що зазначено у вищевказаній постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року), а вищевказану суму - 26 тис. 281 грн. 55 коп. відповідач сплатила позивачу 29 березня 2011 року (т.1 а.с.93, т.1 а.с.129, на який міститься посилання і вищевказаній постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року), при цьому, за курсом НБУ станом на 29 березня 2011 року 1 долар США - 7,96 грн., остання сума становить лише 3301,70 доларів США, а разом вказані суми складають 6321,7 доларів США + 1951,39 доларів США (максимальний еквівалент суми також сплаченої відповідачем до 01 квітня 2000 року, проте в гривнях - в сумі 10933 грн. 45 коп.) = 8273,09 доларів США, а отже сума фактичної вищевказаної заборгованості [PERSON] перед позивачем за вказаним договором купівлі-продажу квартири вочевидь складає суму не меншу ніж 11377,91 доларів США, яка є більшою ніж та, яку просить стягнути позивач - 11346 доларів США (при цьому, судом враховано, що стороною відповідача не надано належних та допустимих доказів щодо оплати у більшому розмірі). При цьому, позивач просить стягнути цю суму в гривнях за курсом НБУ станом на день платежу (який також становить не менше 13,36 грн. за 1 долар США (який заявлений та застосований відповідачем у розрахунку суми заявленого стягнення в гривнях), в тому числі, як станом на 26.08.2014 року (дати вказаної позивачем у розрахунках), так вочевидь і на день ухвалення рішення - щодо дотримання ч.2 п.14) Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі"), а отже відповідний платіж у гривнях має становити суму не меншу ніж 151582 грн. 56 коп. - враховуючі межі позовних вимог. При цьому, судом встановлено, що остаточний строк виконання відповідачем вказаних зобов'язань з оплати вартості вказаної квартири минув 21.02.2012 року, а [PERSON] не виконала зобов'язань з оплати вартості квартири щодо суми вказаної наявної заборгованості. Так, згідно з ч.2 п.14) Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі": у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (станом на 20 лютого 2017 року за курсом НБУ 1 долар США дорівнює 27,026138 грн.). При цьому, судом враховано, що відповідно до положень частини 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а отже визначення суми стягнення в бік зменшення від дійсної суми заборгованості відповідача є правом сторони позивача, і таке зменшення прав сторони відповідача не порушує. Теж стосується і співвідношення невідповідності такого ж характеру щодо дійсного курсу долара США до гривні у порівнянні із курсом, про який вказує позивач станом на 21 лютого 1997 року (176,5 грн. за 100 доларів США), посилаючись на довідку НБУ від 10.01.2017 року, а також вищевказаної вимоги щодо стягнення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 21.02.2012 року по 26.08.2014 року, сума яких, враховуючи викладене, вочевидь є не меншою ніж 11424 грн. 54 коп., яку просить стягнути позивач, надавши її відповідний вищенаведений розрахунок згідно з положеннями ч.2 статті 625 ЦК України, а саме - три відсотки річних від простроченої [PERSON] грошової суми розраховані за період з 21.02.2012 року по 20.02.2013 року (що становить один рік), 11 346 доларів США х 0.03 (три відсотки річних за вказаний період) = 340,38 доларів США., за період з 21.02.2013 року по 20.02.2014 року (що становить один рік), 11 346 доларів США х 0,03 (три відсотки річних за вказаний період) = 340,38 доларів США., за період з 21.02.2014 року по 26.08.2014 року, що становить 187 днів, 11 346 доларів США х 0.03 (три відсотки річних за вказаний період) / 365 днів х 187днів = не менш ніж 174,37 доларів США. Таким чином, три відсотки річних від простроченої [PERSON] грошової суми за період з 21.02.2012 року по 26.08.2014 року (включно) складають: 340,38 доларів США + 340,38 доларів США + 174,37 доларів США = 855,13 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ гривні до долару США вочевидь становить суму не меншу ніж 11424 грн. 21 коп. (враховуючи відповідний вищевказаний курс НБУ (долару США до гривні) на вищевказаний день платежу, визначений відповідно до вищенаведених положень ч.2 п.14) Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року). Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільних справах» від 18 грудня 2009 року №14 роз'яснено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК). Відповідно до ст. 169 ЦК Української РСР грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи із змісту ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України вказує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, і та обставина, що належним виконанням зобов'язань за вказаним договором купівлі-продажу між сторонами слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день фактичного здійснення платежів вже встановлена згідно з Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року. Крім того, судом враховано, що вказані обов'язки відповідача продовжили існувати після набрання чинності ЦК України (2004 року). Крім того, судом враховано, що згідно з імперативними вимогами п.4) ч.1 ст.215 ЦПК України в резолютивній частині рішення суду зазначається (тобто виключно): - висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; - висновок суду по суті позовних вимог (тобто дублювання у резолютивній частині ще і частки його мотивувальної частини вочевидь не передбачено); - розподіл судових витрат; - строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця», ЄДРПОУ 00481212, до [PERSON] належить задовольнити - стягнути зі [PERSON] заборгованість у розмірі 163007 грн. 10 коп. і заперечення сторони відповідача та надані нею документи не спростовують такого висновку суду. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір" належить стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця», ЄДРПОУ 00481212, судовий збір в сумі 1630 грн. 07 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved