Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лохвицького районного суду Полтавської області із вищевказаним позовом. Позов мотивовано тим, що в період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах в період від 07 лютого 1992 року та від розірвання шлюбу 11 серпня 2011 року Лохвицьким районним судом Полтавської області по даний час, сторони по справі отримали у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] , яку приватизували разом з дочкою - [PERSON] , згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.09.2011 року і є співвласниками цієї квартири загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м. Технічна можливість виділити окремі кімнати у приватизованій квартирі кожному з співвласників є, оскільки усі три кімнати ізольовані одна від одної. Крім того, разом з відповідачем згідно рішення виконкому Лохвицької міської ради від 17.07.1998 року побудували за спільні кошти гараж [ADDRESS] разом з льохом (погрібом), а також придбали 25.09.2006 року автомобіль ВАЗ-21099, № кузова [NUMBER] у ВАТ "Полтава-авто" за 37950 грн., про що свідчить заява позивача до нотаріуса при придбанні автомобіля та прибутковий касовий ордер № 30 від 25.09.2006 року. В 2009 році відповідач [PERSON] без згоди позивача [PERSON] продав автомобіль ВАЗ-21099 та передав за дорученням 27.01.2015 року автомобіль ЗАЗ 1102, 1993 року випуску, який як пояснює позивач, теж було придбано під час спільного проживання, та за отримані спільні кошти придбав легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, ДНЗ- [NUMBER] , який зареєстрував в органах МРЕВ ДАІ 01.08.2013 року на своє ім"я під час проживання з позивачем однією сім"єю. Вартість рухомого майна -легкового автомобіля RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, який придбано за спільні кошти подружжя, та нежитлового нерухомого майна - гаража [ADDRESS] разом з льохом (погрібом) - є приблизно однаковими. Вказана вище квартира, легковий автомобіль та інше майно є спільно набутим у шлюбі нерухомим та рухомим майном, про поділ якого позивач з відповідачем [PERSON] не можуть дійти згоди. Позивач вважає, що дії відповідача [PERSON] не обгрунтовані, оскільки після формального розірвання шлюбу 11.08.2011 року вони з відповідачем продовжували спільне проживання та вели спільне господарство, проживаючи весь час в одному помешканні. Таким чином, позивач просить суд: 1. Визнати факт проживання однією сім"єю її з відповідачем по справі [PERSON] від часу розірвання шлюбу 11.08.2011 року по 02.05.2017 року, з метою визнання майна, набутого ними за час спільного проживання їхньою сумісною власністю, зокрема: легкового автомобіля, який придбано за спільні кошти; 2. Визнати спільним майном подружжя та право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] : 2.1. Квартиру [ADDRESS] , згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.09.2011 року, згідно якого сторони по справі є співвласниками цієї квартири загальною площею 60,3 кв.м, житловою площею 40,1 кв.м., по 1/3 частині кожному, тобто виділити в натурі 1/3 частку з спільного майна, визнавши право на користування [PERSON] згідно з планом квартири на кімнату 7/ [NUMBER] , а за відповідачем [PERSON] - на кімнату 5/11.0, залишивши місця загального користування (ванну, туалет, коридор) у їхньому спільному користуванні та разом за дочкою [PERSON] ; 2.2. Гараж № 48 по [ADDRESS] разом з льохом (погребом), побудований згідно з рішенням виконкому Лохвицької міської ради від 17.07.1998 року - за [PERSON] ; 2.3. Легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, ДНЗ- [NUMBER] , який зареєстрував в органах МРЕВ ДАІ 01.08.2013 року - за [PERSON] ; 3. Визнати право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя за [PERSON] : 1. На гараж 25-48 по [ADDRESS] разом з льохом (погребом); 2. Легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, ДНЗ- [NUMBER] . Судові витрати просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач по справі [PERSON] та її представник адвокат Панченко О.І. доповнені та уточнені позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові, пояснивши суду, вказана квартира, гараж та автомобіль є спільним та набутим у шлюбі майном, з чим згідний відповідач, але не допускає його подальшого поділу, відмовляється від виготовлення правовстановлюючих документів на гараж, надання копії про реєстрацію транспортного засобу та інших документів. Позивач не може зареєструвати гараж, оскільки дозвільні документи на його будівництво були оформлені раніше на [PERSON] і внести ці відомості до Єдиного реєстру об"єктів нерухомого майна без згоди відповідача [PERSON] є неможливим. Позивач наполягає, що після розірвання шлюбу 11.08.2011 року вони з відповідачем [PERSON] продовжували спільне проживання та вели спільне господарство, що підтверджується вироком суду, підписанням згоди на надання кредиту, оплатою комунальних послуг. Позовні вимоги просять задовольнити. Відповідач по справі [PERSON] та його представник адвокат Панченко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, пояснивши суду, що квартира [ADDRESS] , згідно Витягу про державну реєстрацію прав вже перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідачів по справі по 1/3 частці у кожного з співвласників. Право власності на гараж не зареєстроване, але дане майно (гараж) дійсно було набуте за час шлюбу, тому відповідач не заперечив щодо визнання за позивачкою права на 1/2 частку нерухомого майна - гаража. Крім того, автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, ДНЗ- [NUMBER] був придбаний після розірвання шлюбу - 01.08.2013 року за особисті кошти відповідача [PERSON] , тоді як шлюб розірвано 11.08.2011 року. Як пояснив відповідач, автомобіль ВАЗ -21099 № кузова [NUMBER] , придбаний 25.09.2006 року вартістю 37950 грн., був придбаний частково за кредитні кошти, які потім відповідач самостійно сплатив. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з"явилася, подала заяву про визнання позовних вимог, справу просить розглядати без її участі. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивач [PERSON] звернулася до суду з вимогою про встановлення факту проживання однією сім"єю її з [PERSON] від часу розірвання шлюбу 11.08.2011 року по 02.05.2017 року з метою визнання майна, набутого ними за час спільного проживання, їхньою спільною сумісною власністю та його поділ, мотивуючи свій позов тим, що квартира та гараж були придбані за час шлюбу, а автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, ДНЗ- [NUMBER] було придбано в 2013 році під час проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99р. №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. За положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лохвицького районного суду від 11.08.2011 року було розірвано (а.с. 6). Судом не приймаються до уваги доводи позивача, що з часу розірвання шлюбу 11.08.2011 року по 02.05.2017 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім"єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо спільного проживання як подружжя. Надані позивачем до суду копія вироку Лохвицького районного суду від 24.06.2015 року, де зазначено, що потерпілий по криміналіній справі [PERSON] є чоловіком [PERSON] , оскільки в кримінальному провадженні не встановлювався факт проживання сторін як подружжя, довідка-розрахунок та прибутковий касовий ордер про придбання автомобіля, які видані на ім"я [PERSON] ., розрахункові книжки за користування житлово-комунальними послугами та факт проживання за однією адресою не свідчать про спільне проживання як чоловіка та дружини однією сім"єю без реєстрації шлюбу. Крім того, придбаний 25.09.2006 року автомобіль ВАЗ-21099, № кузова [NUMBER] у ВАТ "Полтава-авто" за 37950 грн., був придбаний частково за кредитні кошти (сума кредиту 26950 грн.). Кредит був сплачений відповідачем, що підтверджується довідкою Державного ощадного банку України, станом на 14.09.2009 року. Позивач не надала допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, ДНЗ- [NUMBER] . В судовому засіданні позивачем не надано документів (квитанцій, чеків, платіжних документів), що [PERSON] приймала участь у виплаті кредиту. Судом не приймаються до уваги та оцінюються критично пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , оскільки про відносини між [PERSON] та [PERSON] їм відомо зі слів самої [PERSON] , оскільки [PERSON] являється її матір"ю, а [PERSON] проживає по сусідству з [PERSON] та [PERSON] Проте, жоден із допитаних свідків не зазначив яким чином між сторонами розподілялися обов"язки, як був влаштований їх побут та як формувався, розподілявся спільний бюджет, якщо такий був. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю утворюють особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками проживання однією сім`єю чоловіка та жінки є: проживання їх разом, ведення ними спільного господарства та спільного бюджету, наявність взаємних прав та обов"язків. Загальні фрази, застосовані свідками при наданні показань, як то «обробляли город», «лаялися між собою», «спілкувались як сім"я», тощо, не містять достатньої конкретної інформації та не можуть бути розцінені судом як достатні докази ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов"язків. Тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім"єю, без реєстрації шлюбу від часу розірвання шлюбу 11.08.2011 року по 02.05.2017 року. В зв"язку з вищевикладеним не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] в частині визнання спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіля марки RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, ДНЗ- [NUMBER] , та визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частину автомобіля, оскільки автомобіль придбаний після розірвання шлюбу - 01.08.2013 року, тоді як шлюб розірваний 11.08.2011 року. Суд не бере до уваги пояснення позивача, що автомобіль марки RENAULT KANGOO придбано за спільні кошти за рахунок продажу автомобіля ВАЗ 21099, оскільки даний транспортний засіб з 09.12.2015 року зареєстровано за [PERSON] . Крім того, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.09.2011 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у спільній частковій власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частці у кожного з співвласників. Дане підтверджується також Витягом про державну реєстрацію прав від 14.10.2011 року № 31662746 та Технічним паспортом від 29.07.2011 року (а.с. 12-16). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 367 ЦПК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Позивачем [PERSON] не доведено технічної можливості виділу належної їй частки в натурі без втрати цільового призначення всієї квартири. Крім того, право власності на квартиру зареєстровано між трьома співвласниками шляхом приватизації, тому позовні вимоги в даній частині не підлягають до задоволення. Що стосується позовної вимоги в частині визнання гаража з прибудовою та погрібом під гаражем (літ.А-1,а), загальною площею 42,1 м?, який розташований за адресою: [ADDRESS] , спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на Ѕ частину гаража з прибудовою та погрібом під гаражем (літ.А-1,а), загальною площею 42,1 м?, який розташований за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Враховуючи, що гараж з прибудовою та погрібом під гаражем (літ.А-1,а), загальною площею 42,1 м?, який розташований за адресою: [ADDRESS] - є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] , дане майно набуте за час шлюбу, а саме в 1998 році і дане визнає відповідач [PERSON] , тому позовні вимоги в даній частині підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial