Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Оболонського районного суду м. Києва у якому просить визнати порушеними її права як споживача фінансових послуг; визнати недійсним Кредитний договір №010-2008-2261 від 03 липня 2008 року, укладений між нею та Закритим акціонерним товариством «Універсал Банк» з моменту укладення; визнати недійсним Договір іпотеки від 03 липня 2008 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Універсал Банк» з моменту укладення; скасувати заборону відчуження нерухомо майна - квартири [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 990; визнати недійсним Договір поруки від 03 липня 2008 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Універсал Банк» з моменту укладення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 липня 2008 року між позивачем та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», було укладено Кредитний договір № 010-2008-2261. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору № 010-2008-2261 відповідач в порядку та на умовах, визначених договором, взяв на себе зобов'язання надати позивачу грошові кошти в сумі 17 000,00 доларів США, що еквівалентно 82 441,50 гривень за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на день підписання договору, з оплатою за процентною ставкою у розмірі 14,95% річних строком до 01.07.2028 року. 03 липня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір іпотеки житлової нерухомості, розташованої за адресою [ADDRESS] 03 липня між відповідачем та [PERSON] укладений Договір поруки. Всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування і сукупну вартість кредиту відповідач не повідомив позивача у письмовій формі перед укладанням договору споживчого кредиту про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту. його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на юридичне оформлення, сплату комісійної винагороди, сплата комісій за розрахунково-касове обслуговування). Таким чином, сукупна вартість (ціна) договору на момент підписання позивачу повідомлена не була. Не надано було також інформації щодо податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, на які позивач, як споживач, має право, або відомості про те, у кого можливо було одержати відповідну інформацію. Перед укладенням кредитного договору відповідач не надав пояснення щодо відмінностей між схемою погашення за класичної схемою та ануїтетною схемою. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. У наданому розрахунку не вказано повної орієнтовної сукупної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхово та для споживача не зрозуміло. Позивач зазначає, що в момент підписання кредитного договору вона була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору. Банк не попередив її письмово щодо валютних ризиків перед укладанням правочину, натомість включив це попередження в умови Кредитного договору. Така умова кредитного договору є позадоговірною перешкодою виконанню її боргових зобов'язань у розумінні імперативного припису ч.1 ст. 524 ЦК України, оскільки вона не може прямо вплинути на існування валютних ризиків, тому ця умова є прикладом агресивної підприємницької практики та нечесної підприємницької діяльності. Позивач проаналізувавши Кредитний договір № 010-2008-2261 від 03.07.2008р., Договір іпотеки від 03.07.2008 року встановила, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для укладання, а саме: не визначена сукупна вартість кредиту; не надана інформація щодо методики оцінки валютних ризиків та їх вплив на абсолютне здорожчання кредиту; не надана детальна інформація щодо бази розрахунку платежів по кредиту, в тому числі щодо суми щомісячних платежів по основній заборгованості та нарахованим процентам; перед укладанням договору не надана інформація щодо існуючих в банку форм кредитування, їх переваг та недоліків; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виконання іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмовій формі до укладання такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості про розрахунки від індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. До суду представником відповідача подано письмові заперечення від 16.05.2016 р. (т. 1, а.с. 93-97), у яких зазначив, що підписанням кожної сторінки Кредитного договору позивач підтвердив та надав згоду щодо всіх викладених у Кредитному договорі умов, у тому числі стосовно наслідків настання валютних ризиків за кредитом та ознайомлення з інформацією про умови кредитування і орієнтовну сукупну вартість кредиту, тому твердження позивача щодо порушення банком вимог чинного законодавства є хибними та не виповідають дійсності. ПАТ «Універсал Банк» при укладенні Кредитного договору було дотримано п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що передбачає зобов'язання банку отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з умовами кредитування та орієнтовної сукупної вартості. Також, на виконання п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту ПАТ «Універсал Банк» під час укладення Кредитного договору повідомив (попередив) позичальника про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, що підтверджено п. 8.5. Кредитного договору. У Графіку платежів як Додаток № 2 до Кредитного договору міститься вся необхідна інформація, яку повинен надати [PERSON]. Відповідно до чинного законодавства України дана інформація і є детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Пунктом 3.8. Правил надання банками України інформації позивачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що на позичальника покладено обов'язок нести валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. При укладанні та підписанні кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки з боку з боку банку не були порушені права та інтереси позичальника, договори містять всі істотні умови договору, з яких сторони дійшли згоди, а також договори відповідають вимогам законодавства України. Представником позивача подано заперечення на доводи відповідача від 18.10.2016 року (т.1, а.с. 232-239), у яких зазначила, що договір в цілому або будь-яка його частина, вчинена без дотримання письмової форми є нікчемними. З підстав, передбачених пунктом 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавець зобов'язаний надати споживачеві оригінал кредитного договору, що містить всі додатки та умови, згідно яких виконуватиметься кредитне зобов'язання. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Закон зобов'язує доводити не факт ознайомлення споживача з умовами договору й прийняття їх, а факт передання споживачеві оригіналу договору у письмовій формі. Зміст та умови кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальним працівником відповідача, будь-які пропозиції позивача щодо внесення змін у зміст його редакції були категорично відхилені. Таким чином, оспорюваний кредитний договір є договором приєднання. Відповідач фактично приховав від позивача інформацію про те, що при ануїтетній формі погашення кредиту сума абсолютного здорожчання кредиту в процентному та грошовому виразі суттєво перевищує суму за класичною формою. А саме від обраного методу погашення кредиту (ануїтетного чи класичного), які відрізняються специфікою розрахунку суми щомісячного платежу, залежить сума здорожчання кредиту, а отже і ціни договору (при ануїтетній схемі погашення кредитної заборгованості сума здорожчання кредиту суттєво більша, аніж при класичній схемі). Дії банку з приховування інформації щодо можливих схем погашення заборгованості за кредитним договором є умисними, направленими на встановлення найбільш вигідних для банку, з точки зору отримання прибутку, умов кредитного договору, оскільки сума абсолютного здорожчання кредиту за ануїтетною схемою погашення суттєво більша, аніж за класичною. До графіку не включені витрати по сплаті державного мита, послуг реєстратора, вартість витягів з державного реєстру. Відповідно до вимог законодавства, зазначені витрати включаються до сукупної вартості кредиту та впливають як на розмір реальної процентної ставки, так і на суму абсолютного здорожчання кредиту. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: [PERSON] про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки передано для розгляду за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (т.2, а.с. 16). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2017 р. цивільну справу прийнято до провадження (т.2, а.с. 26) В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, представник ПАТ «Універсал Банк» [PERSON] направив до суду клопотання з проханням розглядати справу у відсутність представника банку (т. 2, а.с. 48). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, третю особу, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 03.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 010-2008-2261 (на споживчі потреби), за умовами якого ВАТ «Універсал Банк» зобов'язався надати позивачу на умовах цього договору грошові кошти в сумі 17 000,00 доларів США, а остання зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,95% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. При цьому, сторонами було погоджено, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 82441,50 гривень за курсом НБУ на день укладення цього договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума кредиту виражена у іноземній валюті (т. 1, а.с.25-30). В рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору № 010-2008-2260 (на споживчі потреби) від 03.07. 2008 року позичальником [PERSON], 03.07.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки /нерухомого майна - квартири/, за умовами якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та договір поруки № 010-2008-2261-Р від 03.07.2008 року, укладений між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON], згідно якого поручитель [PERSON] зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 010-2008-2261 від 03.07.2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (т.1, а.с.37-39). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону. З пункту 8.5 кредитного договору від 03.07.2008 року убачається, що позивач до укладення нею цього договору була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора, а саме: найменування та місцезнаходження кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може бути одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний: форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування); орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо), варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, можливості та умов дострокового повернення кредиту тощо. Також позивач своїм підписом засвідчила, що укладаючи кредитний договір вона розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті та їй повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти (п. 8.5 кредитного договору, т. 1, а.с. 30). Крім того, аналогічного змісту умову було викладено у п. 9.5. додаткової угоди б/н від 27.11.2009 р. до спірного кредитного договору № 010-2008-2261 від 03.07.2008 року, яка була укладена між позивачем та відповідачем (т.1, а.с. 105-114). Також позивач під підпис ознайомлена з Додатком № 1 до кредитного договору від 03.07.2008 року, яким визначений Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов'язані з отриманням та обслуговуванням кредиту (т. 1, а.с. 31, 32). Крім того, згідно Додатку № 2 до кредитного договору між сторонами по справі було погоджено Графік платежів, де, зокрема, зазначається сума щомісячних платежів та відсотків, їхні складові, у тому числі розміри платежів за надані супутні послуги банку на користь третіх осіб (т. 1 а.с. 100-102, 117-119). Із вище викладеного суд приходить до висновку, що сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення договору саме на зазначених умовах. Банк виконав вказані вимоги закону та визначив графік погашення заборгованості по кредиту, визначив сукупну вартість кредиту і реальної процентної ставки на місяць, розписав, які суми позивач зобов'язана буде сплачувати щомісячно на протязі дії кредитного договору. Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис [PERSON] на оспорюваному договорі. Також [PERSON] вказує ще те, що відповідачем була застосована нечесна та агресивна підприємницька діяльність. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до положень ч. ч. 1, 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживача. Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 21 цього Закону визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач при укладенні договору застосував нечесну підприємницьку практику. В свою чергу, відповідачем у повному обсязі було надано інформацію позивачу стосовно умов кредитування, зазначених у договорі. Позивач не мала претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні та засвідчила свою згоду підписом. Отже, дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики. У п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5 визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що вона не могла передбачити зміну курсу валют, та те, що ця обставина є істотною, оскільки діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти гривні. Стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Як роз'яснено п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В момент укладення кредитного договору між сторонами позивач не була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом перевірки, не суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах, оскільки договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача. Посилання [PERSON] на те, що відповідач порушив її права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання договору, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких належних доказів протилежного [PERSON] суду не надано. Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. У відповідності до п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору. Крім того, враховуючи похідний характер договору іпотеки та договору поруки від 03 липня 2008 року, укладеного між відповідачем та [PERSON] від укладеного спірного кредитного договору, у задоволенні вимог позивача щодо визнання недійсним Договору іпотеки від 03 липня 2008 року; скасування заборони відчуження нерухомо майна: квартири [ADDRESS] та визнання недійсним Договору поруки від 03 липня 2008 року слід відмовити. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до ПАТ «Універсал Банк», третя особа: [PERSON] про захист порушеного права споживача, визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed