Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

3 березня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Також позивач просить зняти арешт з нерухомого майна, будинку,, розташованого за адресою: [ADDRESS], який належить позивачу [PERSON], РНОКПП [NUMBER], накладений Постановою від 23.01.2018 р. державним виконавцем Олександрійського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в межах виконавчого провадження № 55614691. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що державним виконавцем Зарницькою Ю.В. в межах виконавчого провадження № 55614691, на підстави ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02.06.2018 р. було накладено арешт на домоволодіння [ADDRESS]., реєстраційний номер нерухомого майна 30344543103, як на приватну власність, що належить [PERSON] Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження [PERSON] є боржником, а [PERSON] стягувачем у вказаному вище провадженні. Згідно з Витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вищевказаний будинок належить позивачу [PERSON] на підставі договору дарування серія та номер: 973, виданий 07.12.2017 р. таким чином 23.01.2018 року державним виконавцем помилково накладено арешт на вказаний вище будинок, так як боржник у виконавчому провадженні [PERSON] не має права власності на це майно, а прийняте рішення суттєво порушує право позивача як власника володіння вказаного будинку. Ухвалою суду від 21 березня 2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 15 травня 2018 року надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Олександрійського МВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області про визнання договору дарування недійсним, у якій позивач просить визнати недійсним з моменту вчинення договір дарування, посвідчений 7 грудня 2017 року приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Чернишовим С.С., зареєстрований в реєстрі за № 973, на підставі якого [PERSON] подарував [PERSON] будинок [ADDRESS]. Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] мотивує тим, що вказаний вище договір дарування був укладений [PERSON] та [PERSON] без наміру настання обумовлених ним правових наслідків, а з метою уникнення останнім відповідальності перед [PERSON] за борговим зобов'язанням, що свідчить про його фіктивність. [PERSON] зазначає, шо у травні 2017 року звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 566856,52 грн. Ухвалою Олександрійського іськрайонного суду Кіровоградської області від 2 червня 2017 року було задоволено заяву про забезпечення позову та наклалено арешт на домоволодіння [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 303445435103, що належить [PERSON] на праві приватної власності до набрання рішенням по справі № 398/1754/17 законної сили. 14 грудня 2017 року рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області по справі №398/1754/17 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості на суму 364854,23 грн. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.01.2018 р. по справі № 398/1454/17 заочне рішення за заявою [PERSON] скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Таким чином позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає дії відповідачів [PERSON], яка має зареєстроване місце проживання у Києві, та [PERSON] свідчать про намір ухилення останнього від відповідальності перед [PERSON] шляхом звернення стягнення на належне йому до переоформлення нерухоме майно та дають підстави для висновку про фіктивність оскаржуваного правочину. 18 травня 2018 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. У письмових поясненнях начальник Олександрійського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області зазначив, на виконання до відділу 23.01.2018 від [PERSON] надійшла ухвала про забезпечення позову від 02.06.2017 по справі № 2/398/1871, видана Олександрійським міськрайонним судом про накладення арешту на домоволодіння по [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 303445435103, що належить [PERSON] (ІПН [NUMBER]) на праві приватної власності до набрання рішенням по даній справі законної сили. Постанова про відкриття виконавчого провадження винесена у порядку статей 3, 4, 24-27 ЗУ "Про виконавче провадження", номер виконавчого провадження за АСВП 55614691. 30 січня 2018 року зазначене виконавче провадження закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ "Про виконавче провадження" у зв'язку з накладенням арешту на домоволодіння [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Швець С.В. підтримав позов із зазначених у ньому підстав. Відповідач за первісним та зустрічним позовом [PERSON]у судовому засіданні повідомив, що уклав договір дарування, не знаючи про подання [PERSON] позову про стягненн боргу за договором позики у справі 398/1754/17, про цей позов, відповідну цивільну справу та ухвалу про накладення арешту дізнався лише у момент отримання заочного рішення з 7 до 10 січня 2018 року. Договір дарування був ним укладений до винесення цього рішення, і також до моменту накладення арешту. Також [PERSON] зазначив, що договір не є фіктивним, його укладення пов'язане з проханням [PERSON], яка мала намір проживати та зараз проживає в Олександрії передати будинок їй у власність. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Ковальов А.І. підтримав зустрічний позов із зазначених у ньому підстав та просиі відмовити у задоволенні первісного позову. Представник Олександрійського МВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області у судове засідання не з'явився. Подав до суду заяву про розгляд справ за відсутністю представника та на підставі поданих письмових матеріалів. Також до заяви були додані копія постанови про відкриття провадження від 23.01.2018 року № 55614691, при примусовому виконанні ухвали № 2/398/1871/17 від 02.06.2017 року, копія постанови про закінчення від 30.01.2018 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 1 червня 2017 року ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області було відкрито провадження по справі №398/1754/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 2 червня 2017 року ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області було забезпечено вказаний вище позов, шляхом накладення арешту на домоволодіння [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 303445435103, що належить [PERSON] на праві приватної власності, до набрання рішенням по даній справі законної сили. В ухвалі зазначено, що суд встановив, що на розгляду суду перебуває позов про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 364854 грн 23 коп, процентів за користування позикою в сумі 134926 грн. 79 коп., збитків від інфляції в сумі 34238 грн. 62 коп. та 32836 грн 86 коп - 3 відсотки річних. В ухвалі суду зазначено, що відповідно до поданого [PERSON] позову підставою для звернення до суду за позовом стало те, що 15.03.2014 року [PERSON] позичив у позивача 42000 гривень та 12195 доларів США у строк до 01.10.2014, проте у визначений час гроші не повернув та ухиляється від повернення позики. 7 грудня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок номер 5 з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] Вказаний вище договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Чернишовим С.С. Копія договору дарування долучена до матеріалів справи. 14 грудня 2017 року заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Заочне рішення було винесено на підставі доказів, наданих позивачем [PERSON], зокрема наданих ним суду боргових розписок. 10 січня 2018 року представник [PERSON] адвокат Швець С.В. подав до Олександрійського міськрайонного суду заяву про перегляд зазначеного заочного рішення. У цій заяві представник [PERSON], зокрема, посилався на те, що жодного договору позики [PERSON] із [PERSON] не укладали, надані [PERSON] боргові розписки не можуть бути належними допустимими доказами як як їх походження є сумнівним, а оригінальність почерку підпису [PERSON] належним чином не підтверджена. Також у заяві зазначено, що судових повісток у відповідній справі [PERSON] не отримував. 23 січня 2018 року державним виконавцем Олександрійського МВ ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55614691, яким було виконано ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02.06.2017 р. та накладено арешт на домоволодіння [ADDRESS]. Постановою державного виконавця від 30 січня 2018 року вказане вище виконавче провадження було закрито у зв'язку з виконанням на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 ЗУ "Про виконавче провадження. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 січня 2018 року у справі №398/1754/17 задоволено зазначену вище заяву та скасовано заочне рішення від 14 грудня 2017 року. У мотивувальній частині ухвали зазначено, що повістки відповідачу ([PERSON]) направлялись за його зареєстрованою адресою, проте повертались без вручення із відміткою "за закінченням терміну зберігання" та "за не запитом", заочне рішення було винесено на підставі доказів, наданих позивачем [PERSON], а відповідач [PERSON] був позбавлений можливості надати пояснення по справі і надати суду докази. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок, з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Чернишовим С.О. на підставі договору дарування від 07.12.2017 року належить [PERSON] на праві приватної власності, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 303445435103, дата реєстрації права власності 07.12.2017. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Це висновок також застосовується КЦС ВС, зокрема у постанові від 04 березня 2019 року у справі справі № 642/4737/16-ц. Дослідивши надані суду докази, зміст яких розкрито вище, суд дійшов висновку про те, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не довів передбачених законом та роз'яснених у зазначеній вище судовій практиці ознак фіктивності договору дарування, укладеного [PERSON] та [PERSON] 7 грудня 2017 року. Позивач за зустрічним позовом не довів, що [PERSON] та [PERSON] знали або повинні були знати на момент укладення договору дарування про наявність спору щодо сплати боргу за договором позики. Натомість надані сторонами суду докази вказують на те, що сторонам оспорюваного правочину [PERSON] та [PERSON] не було і не могло бути відомо про ухвалу суду про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, та про ухвалу суду про накладення арешту на будинок. Представник позивача за зустрічним позовом Ковальов А.І., незважаючи на надання йому судом додаткового строку для подання доказів того, що [PERSON] на момент укладення договору дарування знав або повинени був знати про наявність спору з [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, таких доказів суду не надав. Заочне рішення суду справі за позовом [PERSON], як вбачається з відповідної ухвали суду, було скасовано саме у зв'язку з тим, що [PERSON] не був повідомлений про розгляд справи та не мав можливості надати докази та пояснення. Водночас, [PERSON] у заяві про скасування заочного рішення зазначає, що він договір позики із [PERSON] не укладав, а підпис у боргових розписках йому не належить. [PERSON] у період з 02.06.2017 по 23.01.2018 не звернув до виконання ухвалу суду про накладення арешту на будинок. Таким чином у справі відсутні будь-які докази того, що [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору дарування знав або повинен був знати про наявність спору із [PERSON] з приводу сплати заборгованості за договором позики. Також [PERSON] не надав достатніх доказів на спростування доводів [PERSON] про те, що він фактично передав будинок своїй матері [PERSON] після укладення договору дарування і вона фактично у ньому проживає, а [PERSON] у цьому будинку не проживає, лише періодично відвідує матір. Отже підстави для визнання недійсним договору дарування відсутні. Також, на підставі наданих суду доказів, зокрема матеріалів виконавчого провадження 55614691, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та договору дарування, встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. Водночас, накладення державним виконавцем 23 січня 2018 року арешту на будинок здійснено після переходу права власності на цей нього за договором дарування до [PERSON] Отже, зазначений будинок на момент накладення арешту боржнику у виконавчому провадженні 55614691 [PERSON] не належав, а отже підстави для накладення арешту були відсутні. Тому, враховуючи норми ч.1 ст.59 ЗУ "Про виконавче провадження", ч.1 ст.317 ЦК України, ст.321 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про зняття арешту підлягають задоволенню. Водночас, у задоволенні позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на будинок слід відмовити, оскільки це право власності підтверджується договором дарування, який є чинним та не був визнаний недійсним.

Outcome: partial