Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач зазначила, що вона є власником 46/1000 частини житлового будинку. У вказаному будинку зі згоди позивача зареєстрована дружина її сина [PERSON] - [PERSON] та їх неповнолітній син - [PERSON]. Шлюб між сином позивача [PERSON] та [PERSON] був розірваний 26 січня 2012 року. Після розірвання шлюбу відповідачі з реєстрації не знялися, проте за вказаною адресою не проживають. Посилаючись на те, що добровільно знятись із реєстрації у спірному будинку відповідачі відмовляються, без повжних причин не проживають в цьому будинку з січня 2010 року, позивач, посилаючись на ч. 2 ст. 405 ЦК України, просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] зобов'язати ВП ГУНП зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивач надала до суду заяву відповідно до якої просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи, Білгород-Дністровський ВП ГУНП в Одеській області у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі. Представник третьої особи, Служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей при причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі договору дарування ВМО №952168 від 02.12.2009 року є власником 46/1000 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] право власності зареєстровано 14.01.2010 року КП "Білгород-Дністровське БТІ", реєстраційний номер 2426797. Син позивача - [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON], від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. Відповідачі [PERSON] - колишня невістка позивача та її син [PERSON], [INFO] були зареєстровані в будинку позивача з 18.06.2010 року р., але фактично не проживають за вказаною адресою з січня 2010 року, особистих речей відповідачів у будинку немає, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.12.2016 року, посвідченим КП "ЖЕО-1" (а.с.7). Шлюб між сином позивача та відповідачем [PERSON] було розірвано 26 січня 2010 року. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Позивач наголошує на тому, що відповідачі у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України втратили право на користування належним їй на праві власності житлом та їх реєстрація в домоволодінні обмежує її право на вільне розпорядження її власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на встановлені судом обставини, в силу положень частини другої статті 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України відповідачі не були членами сім'ї власника спірного житлового будинку, оскільки не проживали разом з нею у спірному житлі, не вели спільного господарства. З огляду на сутність установлених правовідносин суд вважає, що на правовідносини, які склалися між сторонами не поширюються норми статті ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки відповідачі не були членами сім'ї власника спірного житлового будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що право відповідачів на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. (Вказана правова позиція також була відображена в Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року №6-2931цс). Крім того, беручи до уваги, що [PERSON] є малолітньою особою, суд приходить до наступного. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Зняття з реєстрації [PERSON] не порушує прав малолітньої дитини, так як вона фактично проживає за іншою адресою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов'язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованим у будинку позивача [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно домоволодіння і, відповідно, будучи знятим з реєстрації в спірному домоволодінні, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація відповідачів в домоволодінні є порушенням прав власника позивача. Положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на пiдставi заяви особи, остаточного рiшення суду, свідоцтва про смерть особи. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є самостійної підставою для зняття особи з реєстрації, а отже вимога позивача зобов'язати Білгород-Дністровський ВП ГУНП в Одеській області зняти з реєстраційного обліку відповідачів за вказаною адресою є передчасною та не підлягає задоволенню.

Outcome: partial