Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду із цивільним позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 листопада 2011 року у м. Рівному померла [PERSON], [INFO]. Він в липні 2006 року вселився в належний на праві власності [PERSON] житловий будинок, що за адресою м. Рівне, вул. Абрамова-Голікова, 5, у якому проживав однією сім»єю разом із [PERSON] по день її смерті. Вони мали спільний бюджет, спільно вели домашнє господарство, оплачували житлово-комунальні послуги. [PERSON] через похилий вік та незадовільний стан здоров»я, потребувала постійного догляду та допомоги. 12 липня 2013 року Рівненським міським судом винесено рішення у справі №569/8301/13-ц, яким зодоволили його заяву про встановлення факту проживання однією сім»єю, однак воно було скасовано за апеляційною скаргою відповідача [PERSON], з тих підстав, що є спір, а відтак справа має розглядатись в позовному, а не в окремому провадженні. 16 грудня 2011 року Рівненським міським судом задоволено заяву [PERSON], і винесено рішення у справі №2-7391/2011, яким задовільнили його заяву та також визнали спадкоємцем [PERSON], однак вказане рішення також скасовано Апеляційним судом Рівненської області, з тих підстав, що є спір щодо того хто є спадкоємцем, а відтак спір підлягає розгляду в позовному провадженні. Просить визнати факт його проживання однією сім»єю із [PERSON] в житловому будинку №5 на вул. Абрамова-Голікова у м. Рівному, з липня 2006 року по день відкриття спадщини, тобто по 05 листопада 2011 року та визнати право власності на спадкове майно будинковолодіння за адресою м. Рівне, вул. Абрамовича-Голікова, 5. 03 липня 2015 року [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог в якій вказав, що 17 червня 2015 року йому стало відомо про те, що 11 березня 2015 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, та земельну ділянку за адресою м. Рівне, вул. А. Голікова, 5, що є предметом спору у даній справі. Вказаний договір дарування вважає незаконним і таким, що порушує його законні права та інтереси, а відтак таким, що підлягає визнанню недійсним. [PERSON], не будучи власником спірного нерухомого майна, здійснив відчуження спірного нерухомого майна з метою унеможливлення або перешкод у виконанні рішення суду для [PERSON] Просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, договір дарування земельної дялянки, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, встановити факт його проживання однією сім»єю з [PERSON], визнати право власності на спадкове майно та стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю, за мотивів, що викладені у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив позов задовольнити. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Вважають, що позовні вимоги незаконні, необгрунтовані і такі, що не підлягають до задоволення. Позивачем не надано допустимих та належних доказів стосовно предмета спору. Приватний нотаріус Рівненського міськогонотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законодавством порядку, заяву чи клопотання про перенесення розгляду справи не подавала. Суд, заслухавши учасників судового процесу, допитавши свідків, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали кримінального провадження № 12014180010001742 та оцінивши їх в сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 05 листопада 2011 року [PERSON] померла, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану складений актовий запис про смерть №1612від 07.11.2011 року. Після смерті якої відкрилася спадщина на її спадкове майно. Спадкове майно, складається з житлового будинку з господарськими будівлями №5 по вул. Абрамова-Голікова в м. Рівне та земельної ділянки. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від\~фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємців першої-третьої черги за законом у [PERSON] не було. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на\~спадкування\~за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю\~не менш як п'ять років до часу\~відкриття спадщини. 29 травня 2012 року рішенням Рівненського міського суду в справі №2-7638/2011 визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями №5 по вул, Абрамова-Голікова в м. Рівне, земельну ділянку площею 0,1000 га по вул. Абрамова-Голікова, 5 в м. Рівне. 12 липня 2013 року рішенням Рівненського міського суду в справі №569/8301/13-ц встановлено факт проживання однією сім»єю з липня 2006 року до часу відкриття спадщини [PERSON] з [PERSON], яка померла 05 листопада 2011 року. 14 січня 2014 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області рішення Рівненського міського суду від 12 липня 2013 року скасовано. 27 лютого 2014 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області рішення Рівненського міського суду від 29 травня 2012 року скасовано. Відповідно до п.6 ст.235\~та п.4 ст. 256 ЦПК України\~та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов»язується з наступним вирішенням спору про право. Із встановлення факту проживання однією сім»єю жінки та чоловіка між сторонами випливає спір про право, тому дана вимога не може розглядатися в порядку окремого провадження, а повинна розглядатися в порядку позовного провадження. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт знайомства [PERSON] з [PERSON] , однак не надали жодних належних та допустимих доказів про те, що останні проживали постійно однією сім"єю без шлюбу, були пов"язані спільним побутом, мали взаємні права та обов"язки , вели спільне господарство. За таких підстав, суд критично відноситься до їхніх показів, небери їх до уваги, оскільки вони у відповідності до вимог ст.ст. 57,60 ЦПК України не містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно роз"яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних и кримінальних справ, викладених у листи від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" є доведення та встановлення в судовому порядку сукупності юридичних фактів:1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Крім того, встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими доказами по справі, а саме свідоцтвом про поховання №009815, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, разовим дорученням №1450 на виплату допомоги на поховання виданого на [PERSON] За таких підстав, позовні вимоги [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім"є не підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог щодо скасування договорів дарування будинку та зенмельної ділянки, визнання права власності та визнання рішення про державну реєстрацію недійсними, то суд приходить до переконання, що вказані вимоги також не підлягають до задоволення. Як встановлено судом, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності\~\~№34768080 формованого 11.03.2015 року,\~\~власником\~\~будинковолодіння за адресою м. Рівне, вул. Абрамовича-Голікова, 5\~\~зареєстрований 11.03.2015 року відповідач [PERSON] на підставі рішення Рівненського міського суду №2-7638/2011, виданого Рівненським міським судом 29. 05.2012 року. Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 31.08.2015 року № 35347689 від 31.08.2012 року [PERSON] являється власником домоволодіння № 5 по вул. Абрамова і Голікова в м. Рівне на підставі рішення суду від 29.05.2012 року. Відповідно до рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 27 лютого 2014 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено і скасовано рішення Рівненського міського суду від 29.05.2012 року про визнання права власності на спадкове майно за [PERSON] Однак, згідно договорів дарування від 11.03.2015 р.[PERSON] подарував [PERSON] у власність житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Абрамова і Голікова, 5 в м. Рівне та земельну ділянку площею 0,1 га. за вказаною адресою. В своїй заяві позивач просить визнати вищевказані договора недійсними з підстав їх нікчемності. Згідно зі ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. При цьому у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву , тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочиу. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнаєтсья фіктивним. Саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладений фіктивний правочин. Позивач повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладаєтсья на позивача . Відповідно до ст.ст. 203,204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Згідно ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як слідує з ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним ... та інші. Аналізуючи вказані норми законодавства, у особи повинен бути інтерес або вона вважає, що її прав, свободи порушені. Враховуючи вищенаведені обставини та вимоги закону, та оскільки [PERSON] не доведено позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім»єю з [PERSON], є безпідставними та не підлягають до задоволення і його позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, укладеного між відповідачами 11.03.2015 року, оскільки він не є стороною вказаного правочину та особою, права та інтереси якої порушено відповідачами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому суд виходить з вимог Конституційного суду України у рішенні від 2 листопада 2004 року, де вказано, що справедливість є одним із загальнолюдських вимірів права. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed