Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васикова Лариса Євгенівна про визнання договору купівлі - продажу недійсним. Надалі, [PERSON] уточнила та доповнила свій позов та просила визнати договір купівлі - продажу частково недійсним, перевести права покупця на неї, як орендаря, визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку та стягнути кошти. В обґрунтування свого уточненого та доповненого позову [PERSON] вказала, що у травні 2014 року вона та власниця житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] домовились про купівлю-продаж даного будинку. Оскільки [PERSON], 1930 р.н. є мешканкою РФ та людиною похилого віку, її інтереси за довіреністю від 04.12.2013 р., представляла її донька [PERSON] Під час оформлення документів на будинок та земельну ділянку з'ясувалося, що в будинку зареєстрований неповнолітній правнук власниці [PERSON], [INFO], який фактично там ніколи не проживав. Підтвердженням серйозності наміру власниці продати саме позивачці будинок стало укладення між [PERSON] та [PERSON] 06.05.2014 р. договору оренди житла, після підписання якого [PERSON] там оселилася. Почалася підготовка до укладення правочину. 04.09.2014 для надання нотаріусу була отримана довідка з КП ХМБТІ, 17.09.2014 здійснена реєстрація права власності на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а 24.06.2015р. Харківська міська рада прийняла рішення №1917/15 про передачу [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]. Усю підготовку та фінансування приватизації землі здійснювала позивачка. Посилаючись на конкретні підготовчі дії, відповідачки стали постійно просити у позивачки кошти в рахунок майбутнього продажу. У червні 2014 р. мати неповнолітньої дитини [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], як орендаря, із залученням третьої особи [PERSON], як власниці будинку, про вселення в будинок. Провадження за даним позовом було закрито ухвалою Київського районного суду від 21.01.2015 р. У цей же ж день [PERSON] передала [PERSON] 13000 доларів США в рахунок майбутнього продажу. Враховуючи, що [PERSON] була представником власниці будинку, яка перебувала у РФ, передачу цих коштів оформили договором позики. В подальшому, 12.03.2015 між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу цього житлового будинку, за яким позивачка знов таки передала [PERSON], як представнику відчужувача, ще 13500 доларів США. [PERSON] вважає, що це фактично був укладений договір купівлі-продажу з розстроченням платежу і до нього необхідно застосовувати положення ч.2 ст. 235 ЦК України. При цьому, [PERSON] передала [PERSON] і оригінали усіх документів на будинок та землю. Остаточно розрахуватися з продавцем [PERSON] могла тільки після вирішення питання з правом на житло дитини. 03.06.2015 р. рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.06.2015 р. був задоволений позов [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні нею права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO]., в житловому будинку [ADDRESS]. Цим рішенням було встановлено, що реєстрація дитини перешкоджає позивачу в розпорядженні своїм майном, що свідчить про намір [PERSON] здійснити відчуження спірного житлового будинку. Однак дане рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30.07.2015 р., у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Права дитини таким чином були поновлені. З цього часу виникла необхідність придбати для неповнолітнього [PERSON] житло. Узгодивши свої дії з відповідачами, [PERSON] підшукала таке житло і знайшла варіант, що влаштовував опікуна дитини. Оскільки відповідачі припинили спілкування з [PERSON], 27.01.2016 р. вона звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з [PERSON] подвійного завдатку і в забезпечення даного позову, ухвалою суду на спірний житловий будинок було накладено арешт. Дізнавшись про існування такого позову, відповідачі одразу ж поновили усі домовленості щодо продажу будинку. 02.02.2016 р. позивачка придбала для неповнолітнього [PERSON] житло за 10500 доларів США, що, згідно домовленостей із відповідачами, було черговим внеском в розрахунок за будинок. У зв'язку з поновленням домовленостей із відповідачами, позивачка подала заяву про залишення її позову без розгляду та зняття арешту з будинку, які були судом задоволені. За наполегливим проханням [PERSON], 30.05.2016 [PERSON] передала [PERSON] ще 10500 доларів США. Це підтверджується власноручно складеною [PERSON] розпискою, де [PERSON] вказала, що зобов'язується повернути [PERSON] ці гроші до 1 вересня 2016 року. Саме до цієї дати сторони планували оформити договір купівлі-продажу. У червні 2016 р. неповнолітній [PERSON] був відкріплений від спірного житла і перепон для здійснення остаточного розрахунку та оформлення договору купівлі-продажу будинку не залишалось. [PERSON] передала [PERSON] залишок суми за будинок, про що була складена розписка за її підписом. Договір купівлі-продажу, по суті, відбувся. Усі істотні умови були сторонами виконані. Позивачка володіла будинком, за який повністю розрахувалася згідно досягнутої у попередньому договорі домовленості. 05.08.2016р. [PERSON] оформила продаж свого будинку, але не на користь [PERSON], а на користь своєї дочки [PERSON] Таким чином, юридична власниця спірного житлового будинку, отримавши за нього повну плату, у тому числі і через свою дочку, розпорядилась нерухомістю, яка вже їй не належала. Цей правочин вочевидь був фіктивним, створеним «про людське око», без відповідних правових наслідків, з метою позбавити позивачку її законних прав. Після цього [PERSON] звернулася до суду з позовом про виселення [PERSON] зі спірного будинку. Проте, позивачка мала переважне право на придбання спірного житлового будинку ще як орендатор житлового приміщення на підставі ч.2 ст. 777, ч.2 ст. 822 ЦК України, оскільки відповідно до положень ст. 764 ЦК України її строковий договір оренди був продовжений, оскільки відповідачі ніяких заперечень проти цього не висували. Враховуючи, що за предмет правочину позивачка розрахувалася з відповідачем у повному обсязі, то просить суд перевести на неї права покупця за договором купівлі-продажу. Згідно ч.1 ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Станом на 2016 р. ринкова вартість спірного житлового будинку з земельною ділянкою по [ADDRESS] складала 461500грн. Ця ж сума вказана як сума продажу в договорі від 05.08.2016р. Оскільки позивачка сплатила власниці будинку 1080000 грн. При переведенні на неї прав покупця за договором від 05.08.2016р., вона також просить стягнути переплачену суму 618500 грн., стягнувши її з [PERSON] В судовому засіданні позивачка свій уточнений та доповнений позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник подали відзив на позов, в якому проти позову заперечували у повному обсязі з наступних підстав: 1) позивачка не мала переважного права на придбання житлового будинку, оскільки неналежно виконувала свої обов'язки орендаря, всупереч договору оренди уклавши договір суборенди без згоди власника, робила ремонт та переобладнання, не узгодивши свої дії з власником. Крім того, мав місце короткостроковий договір оренди, за яким орендар, згідно ч.2 ст. 822 ЦК України, не набуває переважного права на придбання орендованого житла. Крім того, наймач зобов'язаний був заздалегідь, до закінчення строку оренди повідомити власника про намір придбати орендоване житло. 2) Позивачка не підтвердила належними та допустимими доказами фактів сплати повної вартості житлового будинку і земельної ділянки. Належним чином підтверджено тільки передання 13500 доларів США під час підписання попереднього договору купівлі-продажу. Надана позивачкою розписка про отримання [PERSON] від [PERSON] є недопустимим доказом, оскільки складена самою [PERSON], а підпис від імені [PERSON] вчинений не [PERSON], а невідомою особою. Сама [PERSON] до суду не з'явилася, проте надала нотаріально засвідчену заяву, в якій зазначила, що гроші за цією розпискою не отримувала. Крім того, ксерокопія розписки, роздрукована з телефону [PERSON] і підписана [PERSON] також не є допустимим доказом, оскільки позивачкою не наданий оригінал цієї розписки, а за самою розпискою гроші не передавалися. Крім того, [PERSON] придбала квартиру для неповнолітнього [PERSON] з власної ініціативи і такі її дії не узгоджувалися ні з [PERSON], ні з [PERSON] Крім того, отримані [PERSON] від [PERSON] в борг 13000 доларів США були того ж дня повернуті [PERSON], про що також свідчить нотаріально посвідчена розписка. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] доводи відзиву підтримала та додатково пояснила, що вона та її матір [PERSON] у зв'язку з переїздом до Бєлгорода РФ вирішили продати належний матері будинок, розташований по [ADDRESS]. Проте, земельна ділянка не була приватизована, документи на будинок не були оформлені належним чином і сам будинок не був внесений до Державного реєстру. Крім того, з'ясувалося, що у будинку зареєстрований правнук [PERSON] - малолітній [PERSON], 2007 р.н., що унеможливлювало продаж будинку без придбання дитині іншій нерухомості для проживання. На все це були потрібні великі кошти, яких у [PERSON] та [PERSON] не було. Тоді вони вирішили взяти ці кошти у раніше незнайомої [PERSON], пообіцявши їй продати саме їй цей будинок. Після цього з [PERSON] був укладений договір оренди і [PERSON] переїхала до цього будинку. Але, після того, як між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір купівлю-продажу і [PERSON] передала їм 13500 доларів США, вони вирішили не продавати їй будинок і не повертати гроші. Оскільки оригінали документів на будинок були у [PERSON], то [PERSON] зробила нові оригінали документів. В подальшому, [PERSON] продала цей будинок [PERSON], яка подала до суду позов про виселення [PERSON], який був судом задоволений. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява про слухання справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, пояснень суду не надав, повідомлений своєчасно та належним чином про дату та час судового засідання. Третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгенівна в судове засідання не з"явилась, на адресу суду надіслала клопотання про слухання справи за її відсутності. Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині переведення на [PERSON] прав покупця за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Васиковою Ларисою Євгенівною від 05.08.2016 року, за яким [PERSON] здійснила продаж [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS], визнання за[PERSON] права власності на вказані житловий будинок та земельну ділянку та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] надмірно сплачених за договором коштів. Такого висновку суд прийшов з наступних підстав. Так, Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Рішення суду має бути не тільки законним та обґрунтованим, а й головне - справедливим. В судовому засіданні встановлено, що власницею спірного будинку була [PERSON] (т.1. а.с.12-16). Між позивачкою [PERSON] з одного боку та власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] і її донькою [PERSON], яка діяла за довіреністю від [PERSON], була досягнута усна домовленість про купівлю-продаж вказаного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. Оскільки будинок не був зареєстрований у Державному реєстрі нерухомого майна, а земельна ділянка взагалі не була приватизована та не належала [PERSON] для здійснення правочину необхідно було оформити правовстановлюючі документи на будинок та отримати право власності на земельну ділянку. 06.05.2014 р. сторони уклали договір оренди житла (т.1 а.с.8), після підписання якого [PERSON] там оселилася. Термін оренди був встановлений в один рік, тобто, по 06.05.2015 рік. Відповідно до п. 6.1 Договору оренди, термін його дії може бути продовжений за домовленістю сторін. Згідно ч.2 ст. 822 ЦК України, у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. Згідно ч. 3 ст. 825 ЦК України: Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Враховуючи, що на час закінчення терміну дії Договору оренди, власниця [PERSON] або особа, що діяла за довіреністю [PERSON] жодним чином та у встановлений законом строк не повідомили наймача [PERSON] про розірвання договору оренди або про небажання його продовжувати, Договір оренди продовжив термін дії на той же строк, що був укладений, тобто ще на рік, тобто до 06.05.2016. Крім того, не можна вважати, що цей договір є короткостроковим, оскільки він укладався з метою наступного продажу будинку, на термін один рік, а не до одного року і в подальшому був продовжений за відсутності запре речень сторін. В своїх запереченнях відповідачі посилалися на порушення [PERSON] умов договору оренди, зокрема, невнесення останньою передбаченої у Договорі оренди орендної плати, проте, як пояснила сама [PERSON] в судовому засіданні із позовом про стягнення цієї плати до [PERSON] вона не зверталася і взагалі вважала, що ці кошти [PERSON] компенсує підтримуючи будинок у нормальному стані та проводячи поточний ремонт. Крім того, [PERSON] уклала Договір суборенди із іншими жильцями, що не передбачено Договором оренди, проте, з матеріалів справи вбачається, що ці дії були здійснені [PERSON] лише після того, як відповідачі порушили умови попереднього договору та домовленостей щодо подальшого продажу їй спірного будинку та розпочали активні дії з її виселення (т.2 21-31, 38-48). Так, хоча сам Договір суборенди укладений 05.05.2015 року (т.2 л.д.35-37), з листа ГТУ юстиції у Харківській області вбачається, що факт проживання суборендарів встановлений лише 01.12.2017 року (т.2, а.с. 46), тобто, після набрання чинності рішення суду про виселення [PERSON] зі спірного будинку. Судом встановлено, що усі скарги і заяви [PERSON] та [PERSON] щодо порушення [PERSON] договору оренди подані ними після того, як вони отримали кошти від [PERSON] та уклали Договір купівлі-продажу будинку між собою. Отже, суд приходить до висновку, що [PERSON] не порушувались умови Договору оренди, вона добросовісно користувалась будинком, робила поточний ремонт, що не заперечують сторони, сплачувала власниці будинку кошти, обґрунтовано вважаючи, що має переважне право на придбання цього будинку, а претензії наймодавця [PERSON] пов'язані із небажанням виконувати умови попереднього договору купівлі-продажу та повертати отримані у [PERSON] кошти. Що стосується посилання відповідачів на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2017 року про виселення [PERSON], якою позов був задоволений (т.1, а.с. 59) та ухвалу апеляційного суду Харківської області від , якою рішення залишено без змін (т.2, а.с. 49-52), стосовно встановлення того факту, що договір оренди закінчився, отже підстави для подальшого проживання в цьому будинку орендаря [PERSON] відсутні, то суд приходить до наступних висновків . Так, згідно вказаних судових рішень, предметом судового розгляду не був факт укладення попереднього договору купівлі-продажу між сторонами, не досліджувався факт передання грошей [PERSON] [PERSON] та [PERSON], не надавалася оцінка правомірності набуття [PERSON] права власності на спірний будинок, не надавалися та не досліджувалися докази щодо продовження дії договору оренди. Так, з мотивувальної ухвали апеляційного суду (т.2 а.с. 51-52) вбачається, що розгляд справи про виселення та про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності (тобто цієї справи) не пов'язані між собою. В подальшому, з метою підготовки до укладення правочину купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON], яка діяла за довіреністю та в інтересах [PERSON] (т.1, а.с.20-21), розпочали збір і оформлення документів. Так, 04.09.2014 року для надання нотаріусу була отримана довідка з КП ХМБТІ (т.1, а.с. 227), 17.09.2014 здійснена реєстрація права власності на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с.13, т.2, а.с. 228), а 24.06.2015 р. Харківська міська рада прийняла рішення №1917/15 про передачу [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]. Усю підготовку та фінансування приватизації землі здійснювала позивачка, що не заперечували сторони. Одночасно, позивачка поступово передавала відповідачам кошти в рахунок продажу будинку і земельної ділянки. Так, ще 12.03.2015 року, навіть у період, вказаний у Договорі оренди, [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] уклала попередній договір купівлі-продажу будинку по [ADDRESS], за яким [PERSON] зобов'язалась передати [PERSON] у власність спірний будинок, а [PERSON] сплатити його вартість (т.1, а.с. 9-10). При цьому [PERSON], згідно абз. 2 п.2.2 Договору стверджувала, зокрема, що вказаний будинок не обтяжений правами третіх осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх. При цьому, [PERSON] отримала для передачі [PERSON] 13500 доларів США, що на той час в екв. становило 243000 гривень. Вказані твердження [PERSON] були очевидно неправдивими, оскільки вона та [PERSON] достовірно знали, що на той час в будинку був зареєстрований та мав право проживання малолітній [PERSON], 2007 р.н. (т.1, а.с. 121). Вказані факти були підтверджені і викладені у рішенні Апеляційного суду Харківської області від 30.07.2015, яким права малолітнього були поновлені. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] умисно вели в оману покупця [PERSON] стосовно відсутності перешкод у укладенні договору купівлі-продажу в передбачений попереднім договором термін. Враховуючи, що укласти договір купівлі-продажу можливо було тільки з дозволу органу опіки та піклування, надавши дитині за згодою опікуна та органу опіки та піклування інше житлове приміщення, [PERSON], узгодивши свої дії із опікуном, органом опіки та піклування, [PERSON], фактично придбала 02.02.2016 року для [PERSON] 16/10 (гостинку) квартири [ADDRESS]. Юридично вказаний договір був оформлений, як договір дарування (т.1, а.с.117) від власниці [PERSON] малолітньому [PERSON] Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] не є родичем або близькою особою [PERSON] і підстав безоплатно передавати йому свою власність не мала. Факт здійснення прихованого правочину, а саме оплатного придбання цієї кімнати для малолітнього [PERSON], підтверджується окрім пояснень [PERSON], також і розпискою [PERSON] - опікуна малолітнього [PERSON], яка вказала, що усі кошти на придбання кімнати для підопічного, в тому числі, оплата послуг агенції нерухомості, нотаріальні послуги, оплати податку були надані [PERSON] в повному обсязі, а також підтверджується договорами, укладеними агенцією нерухомості «Альянс» та [PERSON] на підшукання варіанту для придбання кімнати малолітньому [PERSON], а також розпискою [PERSON] щодо отримання 02.02.2016 від [PERSON] за вищевказану кімнату 10500 доларів США (т.1, а.с. 120, 218-224). Відповідно до ч. 2 ст.235 ЦК передбачено: Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Рішеннями Харківської міської ради №562 від 16.09.2015, №28 від 04.02.2015, №87 від 18.02.2015 за малолітнім [PERSON] була закріплена вказана кімната. Рішенням Харківської міської ради №794 від 23.12.2015 був наданий дозвіл на продаж спірного будинку (т.2, а.с. 31-32). Отже, судом на підставі досліджених доказів встановлено, що з метою реалізації домовленості між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі-продажу будинку, задля усунення перешкод, які виникли не з вини [PERSON], останньою в рахунок придбання будинку була придбана кімната для правнука [PERSON] - [PERSON], оскільки без здійснення цього, права малолітнього були б порушені, а здійснення будь-якого правочину з відчуження спірного будинку неможливим. В подальшому, отримавши від [PERSON] екв. 24 000 доларів США (13500 доларів на руки та 10500 доларів США в рахунок надання житла правнуку [PERSON].), [PERSON] та [PERSON] стали уникати спілкування із [PERSON], яка для захисту свого права звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідачів подвійного завдатку. Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2016 був накладений арешт на спірний будинок (т.1., а.с.18) Після цього, [PERSON] поновила спілкування із [PERSON], внаслідок чого остання подала до суду заяву про залишення позову без розгляду та скасування арешту на будинок, яка ухвалою суду від 16.05.2016 була задоволена (т.1, а.с. 232). Таким чином, судом встановлено, що оформивши за рахунок і з допомогою [PERSON] документи на будинок, приватизувавши земельну ділянку, на якій він розташований, отримавши від [PERSON] екв. 24 000 доларів США (13500 доларів на руки та 10500 доларів США в рахунок надання житла правнуку [PERSON].), [PERSON] та [PERSON] замість того, щоб оформити із нею договір купівлі-продажу, оформили 05.08.2016 договір купівлі-продажу між собою (т.1, а.с.95). При цьому внесли у договір неправдиві відомості у п.5 Договору щодо відсутності на момент підписання цього договору прав третіх осіб. Згідно Договору та Заяви, продаж вчинено за 461500 гривень, які [PERSON] отримала від [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що саме відповідачі [PERSON] та [PERSON], отримавши кошти за будинок від [PERSON] порушили домовленості і вчинили між собою правочин, порушивши права [PERSON], яка мала законні сподівання стати власницею спірного будинку та земельної ділянки, задля яких передавала продавцю кошти і здійснювала дії щодо належного оформлення документів на будинок і земельну ділянку. Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Згідно ч.2 ст. 777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання. Згідно п.3.3 Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "Автосервіс" щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, частини другої статті 777 Цивільного кодексу України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна) у справі N 1-46/2009 від 10 грудня 2009 року від 3.3. За частиною другою статті 777 Кодексу "наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання". Зазначена норма міститься у параграфі 1 "Загальні положення про найм (оренду)" глави 58 Кодексу. Її положення поширюються на всі види орендованого майна. Згідно п. 3.5 - У статті 777 ЦК України визначено два переважних права наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, перед іншими особами, а саме: на укладення договору найму на новий строк та на придбання майна у разі його продажу. Обмеження законодавцем права власника майна, переданого у найм (оренду), щодо розпорядження цим майном ґрунтується на розумних та справедливих критеріях. Це відповідає і позиції Європейського суду з прав людини, викладеній в рішенні у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства, заява N 8793/79" від 21 лютого 1986 року. За його змістом національний законодавець з метою підтримання соціальної справедливості у суспільстві як складової публічного інтересу може допустити захист інтересів орендарів майна, встановивши обмеження права його власників щодо визначення ними умов продажу орендованого майна. Конституційний Суд України вважає, що положення частини другої статті 777 ЦК України щодо переважного права наймача на придбання майна у разі його продажу не порушує майнових прав власників. Норма ч.2 ст. 777 ЦК Україникореспондується із ч.2 ст. 822 ЦК України. Таким чином, оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] є добросовісним наймачем (орендарем) спірного будинку і земельної ділянки, вона має переважне право на придбання спірного будинку і земельної ділянки. Оскільки відповідачі таке її право порушили, суд вважає справедливим таке її право відновити і на підставі ст. 8 ЦК України щодо застосування аналогії закону, перевести на неї права покупця з усіма правами і обов'язками за купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Васиковою Ларисою Євгенівною від 05.08.2016 року, за яким [PERSON] здійснила продаж [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS]. Оскільки саме такий спосіб захисту прав позивача є достатнім та відповідним, то не має підстав для визнання спірного договору недійсним. Така позиція суду відповідає позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові №6-105цс12 від 31 жовтня 2012 року, та у Постанові №6-107цс16 від 30 березня 2016 року. В своїх запереченнях відповідачі посилалися на порушення [PERSON] умов договору оренди, проте у своєму позові [PERSON] стверджує, що перед оформленням попереднього договору також передавала [PERSON] 13000 доларів США в рахунок купівлі-продажу будинку, при цьому оформили це договором позики від 21.01.2015, оскільки на той час у [PERSON] закінчилася довіреність (т.1, а.с.225-226). Проте, з наданої суду заяви, засвідченої нотаріусом, ці кошти були повернені [PERSON] 12.03.2015 р. (т.2, а.с. 64), тому таке зобов'язання є виконаним. У своєму позові [PERSON] стверджує, що також 19.07.2016 року передала [PERSON] через свою сестру [PERSON] в рахунок купівлі-продажу будинку ще 12500 доларів США, що підтвердили у своїх поясненнях в судовому засіданні як [PERSON] так і [PERSON] Проте, з розписки, наданої суду вбачається, що вона написана особисто [PERSON], а підписана [PERSON] і, начебто, [PERSON] (т.2 а.с. 87). Проте, згідно наданої [PERSON] заяви, посвідченої нотаріусом, [PERSON] ці гроші не отримувала, а підпис їй не належить (т.2 а.с.112). Візуально визначити чи належить підпис у розписці [PERSON] суд не в змозі, а позивач не заявляв клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, тому суд визнає даний доказ недопустимим, а факт передачі цих коштів [PERSON] - недоведеним. Крім того, [PERSON] надала суду ксерокопію розписки від 30.05.2016, згідно якої [PERSON] отримала від неї 10500 доларів США в позику (т.1 а.с. 231). В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що дійсно писала таку розписку, проте грошей по неї не отримувала, оскільки це був лише проект, який виконаний не був. Оскільки суду не наданий оригінал вказаної розписки, суд визнає даний доказ недопустимим. Отже, надані [PERSON] в якості доказів розписка від 19.07.2016 та ксерокопію розписки від 30.05.2016 є недопустимими доказами в розумінні ч.2 ст. 78 ЦПК України і суд, приймаючи рішення, не бере їх до уваги. Таким чином, оскільки відповідач продавець [PERSON] отримала за спірним договором від відповідача продавця [PERSON], то, суд, перевівши права покупця зі [PERSON] на [PERSON] покладає на [PERSON] обов'язок оплати на користь [PERSON] вартості будинку і земельної ділянки в розмірі 461500 гривень, проте, ураховуючи, що [PERSON] вже сплачена сума на користь [PERSON] в розмірі 509700 гривень (243000 гривень за попереднім договором та 266700 гривень, що екв.10500 доларів США в рахунок придбання житлового помешкання правнуку [PERSON] - малолітньому [PERSON].), то зобов'язання покупця є виконаним, а решта коштів, сплачених надмірно в розмірі 48200 гривень підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] На підставіч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 657 ЦК передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації, покупець, який придбав річ, стає її власником. Отже, суд визнає за [PERSON] право власності за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Васиковою Ларисою Євгенівною від 05.08.2016 року. Судові витрати підлягають стягненню на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частках на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial