Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру "Спадщина", третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача директор Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру "Спадщина" Король Інна Борисівна про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Після неодноразових змін та уточнень до позову позивач [PERSON] просила суд визнати наказ директора Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» Король І.Б. за № 33-в від 23.06.2014 про скасування наказу від 11.06.2014 № 28-в про надання [PERSON] щорічної відпустки нечинним та таким, що не створив юридичних наслідків; визнати наказ директора Ладижинського міжшкільного навчально- виробничого центру «Спадщина» Король І.Б. за № 49-к від 25.06.2014 про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] незаконним та скасувати його; визнати наказ директора Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» Король І.Б. за № 50-к від 26.06.2014 про звільнення за прогули без поважних причин [PERSON] незаконним та скасувати його; поновити [PERSON] на роботі на посаді керівника гуртка філії Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» з 26 червня 2014 року; стягнути з Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період: з 13 липня 2014 року по день ухвалення судом рішення з розрахунку 3 570 грн. 73 коп. за місяць; стягнути з Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру «Спадщина» на користь [PERSON] кошти, як відшкодування моральної шкоди, в розмірі 17 853 (сімнадцять тисяч вісімсот п'ятдесят три) гривні 65 коп. В обґрунтування позову посилався на те, що 19.07.2006 позивача було прийнято за трудовим договором на роботу в філію Ладижинський міжшкільний навчально-виробничий центр «Спадщина» прибиральницею службових приміщень на 0,5 ставки. Наказом № 31-к від 06.09.2006 позивача прийнято на посаду керівника гуртка на 0,5 ставки по сумісництву. Наказом № 47-к від 01.10.2008 позивач звільнена з 0,5 ставки прибиральниці за власним бажанням. 03.09.2008 наказом 52-к від 02.10.2008 позивача переведено на посаду керівника гуртка. Наказами директора Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру "Спадщина" за № 49-к від 25.06.2014 і № 50-к від 26.06.2014 позивача було звільнено за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, виходячи з наступного. Наказами № 49-к від 25.06.2014 і № 50-к від 26.06.2014 року позивача було звільнено за прогули без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Однак, з 25.06.2014 по 12.07.2014 [PERSON] перебувала у додатковій відпустці, на що вказує наказ по Ладижинському міжшкільному навчально-виробничого центру «Спадщина» за № 28-в від 11.06.2014. Отже, звільнення працівника, який перебуває у відпустці трудовим законодавством не допускається. Наказ № 33-в від 23.06.2014 про скасування наказу від 11.06.2014 № 28-в, яким було відмінено початок додаткової відпустки [PERSON] вважає нечинним, оскільки порушує право одинокої матері двох дітей віком до 15 років піти у відповідності до частини 13 статті 10 Закону України «Про відпустки» у відпустку в зручний для неї час. Право на щорічні оплачувані відпустки гарантується ст. 45 Конституцією України. І наказ, яким відбирається це право є нікчемним. До того ж, наказ № 33-в від 23.06.2014 був виданий 23 червня 2014 року під час перебування позивача на лікарняному, тобто без її на те згоди. Таким чином, позивач, вийшовши з лікарняного 25 червня 2014 року перший день перебувала у додатковій відпустці, а тому її звільнення наказами від 25 і 26 червня 2014 року є незаконним, оскільки під час перебування працівника у відпустці за ним зберігається робоче місце. Окрім того, вважає, що наказ № 33-в від 23.06.2014 про скасування наказу від 11.06.2014 № 28-в про надання [PERSON] щорічної відпустки був винесений під час перебування останньої на лікарняному і не був (і не міг бути) доведений їй у встановленому законом порядку. Таким чином, неповідомлення працівника про зміст наказу, яким у нього відбирається щорічна відпустка є нечинним. Є цілком зрозумілим, що директор Король І.Б. винесенням незаконного наказу про відбирання чергової відпустки мала на меті лише одне - звільнити з особистих мотивів небажаного для неї працівника з роботи до відпустки. Враховуючи, що в результаті незаконного звільнення позивачу не було нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач при поновлені на раніше займаній посаді просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 13 липня 2014 року по день ухвалення рішення в розмір 13092 грн. Позивач зазначає, що діями відповідача їй також завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 17853 грн. 65 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. [PERSON] додатково пояснила, що 26.04.2014 та 27.04.2014 прогулів не вчиняла, оскільки перебувала на роботі і проводила заняття. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Вважали їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, подали до суду письмові заперечення (а.с. 22-33, 232-238). Третя особа в судовому засіданні також позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на позицію викладену представником відповідача у письмовому запереченні на позовну заяву. Вислухавши доводи та пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є одинокою матір'ю та має на утриманні двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], дочку [PERSON], [INFO] (а.с.243). З 19.07.2006 [PERSON] працювала за трудовим договором в філії Ладижинський міжшкільний навчально-виробничий центр «Спадщина» прибиральницею службових приміщень на 0,5 ставки. Наказом № 31-к від 06.09.2006 [PERSON] прийнято на посаду керівника гуртка на 0,5 ставки по сумісництву. Наказом № 47-к від 01.10.2008 позивач звільнена з 0,5 ставки прибиральниці за власним бажанням. 03.09.2008 наказом 52-к від 02.10.2008 [PERSON] переведено на посаду керівника гуртка, про що в трудовій книжці позивача зроблені відповідні записи (а.с. 9). З акту № 11 від 26.04.2014 "Про відсутність на робочому місці" вбачається, що керівник гуртка ЛМНВЦ "Спадщина" [PERSON] була відсутня на робочому місці 26.04.2014 з 10 год.45хв. до 15 год.25хв. Заняття гуртків "Ручна художня вишиванка" (І група) та "Народна творчість" (ІІІ група) згідно розкладу занять гуртків ЛМНВЦ "Спадщина" не проводились, що є порушенням п. 5.5. Посадової інструкції керівника гуртка закладу № 4 (20). Про свою відсутність на робочому місці та її причину [PERSON] адміністрацію закладу не повідомила ні в усній ні в письмовій формі, що є порушенням п. 22 Правил внутрішнього трудового розпорядку закладу та ст. 142 КЗпП України "Правила внутрішнього розпорядку". Перевірка здійснювалася відповідно до наказу по Ладижинському МНВЦ "Спадщина" від 14.04.2014 №34-зп "Про внесення змін до наказу від 14.04.2014 № 33-зп "Про зменшення тижневого навантаження [PERSON]" (а.с.100) З акту № 12 від 27.04.2014 "Про відсутність на робочому місці" вбачається, що керівник гуртка ЛМНВЦ "Спадщина" [PERSON] була відсутня на робочому місці 27.04.2014 з 11 год.45хв. до 16 год.40хв. Заняття гуртків "Ручна художня вишиванка" (І група) та "Народна творчість" (ІІІ група) згідно розкладу занять гуртків ЛМНВЦ "Спадщина" не проводились, що є порушенням п. 5.5. Посадової інструкції керівника гуртка закладу № 4 (20). Про свою відсутність на робочому місці та її причину [PERSON] адміністрацію закладу не повідомила ні в усній ні в письмовій формі, що є порушенням п. 22 Правил внутрішнього трудового розпорядку закладу та ст. 142 КЗпП України "Правила внутрішнього розпорядку". Перевірка здійснювалася відповідно до наказу по Ладижинському МНВЦ "Спадщина" від 14.04.2014 №34-зп "Про внесення змін до наказу від 14.04.2014 № 33-зп "Про зменшення тижневого навантаження [PERSON]" (а.с.101) З акту № 13 від 28.04.2014 про відмову надати пояснення вбачається, що керівник гуртка [PERSON] відмовилась надати письмові пояснення директору МНВЦ "Спадщина" Король І.Б. з приводу її відсутності на робочому місці 26.04.2014 та 27.04.2014. Свою відмову мотивувала тим, що в ці дні, 26-27 квітня 2014 року вона була на роботі і проводила заняття. На вимогу директора показати в "Журналі обліку видачі ключів" її особистий підпис про отримання ключів від кабінету для проведення занять 26.04.2014 та 27.04.2014, не знайшовши власних підписів, поспішила звільнити приміщення (а.с.102). Згідно наказу № 28-в "Про надання відпустки" від 11.06.2014 [PERSON] надана додаткова відпустка як одинокій матері, яка сама виховує двох дітей віком до 15 років, з 25.06.2014 по 12.07.2014, на 17 календарних днів. Підставою є заява [PERSON] від 11.06.2014 (а.с. 240). Протоколом засідання профспілкового комітету ЛМНВЦ "Спадщина" від 18.06.2014 № 104 надано згоду на звільнення позивача з зазначених у поданні підстав (а.с. 142). 23 червня 2014 року комісією у складі голови комісії [PERSON] та членів комісії [PERSON], [PERSON] та голови ПК ЛМНВЦ "Спадщина" [PERSON] складено акт № 17 " Про відсутність керівника гуртка [PERSON] на робочому місці" з якого вбачається, що керівник гуртка ЛМНВЦ "Спадщина" [PERSON] відсутня на робочому місці (робочий час 23.06.2014, 9 год. 30 хв. - 10 год. 40 хв.) у зв?язку з чим комісією прийнято рішення відвідати педагогічного працівника вдома о 18 год. (а.с. 78). Згідно пояснювальної записки [PERSON] від 23.06.2014 причиною відсутності на робочому місці 23.06.2014 є тимчасова непрацездатність [PERSON] (а.с. 99). З ксерокопії листка непрацездатності серії АГІ №645754 вбачається, що [PERSON] знаходилась на амбулаторному лікуванні в Ладижинському МТМО з 23 червня 2014 року по 24 червня 2014 року, включно, до роботи приступити з 25 червня 2014 року (а.с.150) Наказом № 33-в від 23.06.2014 "Про скасування наказу від 11.06.2014 № 28-в "Про надання відпустки" скасовано наказ від 11.06.2014 № 28-в "Про надання відпустки". З даним наказом [PERSON] була ознайомлена 26.06.2014 (а.с.131). В наказі №49-к від 25.06.2014 "Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON]" вказано, що [PERSON], керівник гуртка, була відсутня на роботі протягом двох робочих днів, а саме 26.04.2014 та 27.04.2014. Підставою для видачі зазначеного наказу були акт "Про відсутність на робочому місці [PERSON]" від 26.04.2014 № 11 та акт "Про відсутність на робочому місці [PERSON]" від 27.04.2014 № 12. В усній формі заперечує свою відсутність на роботі, але жодних підтверджень не пред'явила. Надати письмові пояснення причин відсутності на роботі [PERSON] відмовилась (акт "Про відмову керівника гуртка [PERSON] дати письмові пояснення" від 28.04.2014 № 13). У зв'язку з наведеним визнано для [PERSON], керівника гуртка, робочі дні 26.04.2014 та 27.04.2014 днями прогулів без поважних причин; за порушення трудової дисципліни застосувати до [PERSON], керівника гуртка, згідно з пунктом 2 статті 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) (а.с.11). Від підписання даного наказу [PERSON] відмовилася, про що було складено акт № 18 від 26.06.2014 "Про відмову підписання наказу" (а.с.104). 26.06.2014 директором ЛМНВЦ "Спадщина" видано наказ № 50-к про звільнення [PERSON], керівника гуртка, з 26.06.2014 за прогули без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 12). Від підписання даного наказу [PERSON] відмовилася, про що було складено акт № 19 від 26.06.2014 "Про відмову підписання наказу" (а.с.105). Згідно довідки про доходи № 74 від 04.07.2014, направленої на адресу суду на виконання ухвали суду про забезпечення доказів від 11.08.2014 загальна сума доходу [PERSON] на посаді керівника гуртка з травня 2014 року по червень 2014 року становить 7141 грн 45 коп., середньоденна заробітна плата складає 170 грн 03 коп., середньомісячна заробітна плата складає 3570 грн. 73 коп. (а.с. 57). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт відсутності [PERSON] на робочому місці 26.04.2014 та 27.04.2014 та неналежне виконання нею своїх посадових обов'язків протягом 2009-2014 років, щодо зменшення тижневого навантаження позивача з 15.04.2014. [PERSON] також пояснив, що позивач жодного разу не зверталась до профспілкового комітету щодо порушення її трудових прав, про те, що він особисто запрошував позивача на засідання профспілкового комітету, про те, що він особисто носив додому позивачу повідомлення про необхідність заповнення журналів обліку роботи, про те, що у вихідні дні ходив до позивача запросити її на роботу. Також всі свідки заперечили факт дискримінації щодо позивача з приводу релігійних переконань. Вказані вище спірні відносини регулюються КЗпП України, Законом України «Про оплату праці». Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з роз'ясненнями п. 24 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. У пункті 22 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 06.11.92 Пленум Верховного Суду України надає роз'яснення судам, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні факти відсутності на робочому місці [PERSON] були виявлені та задокументовані актом № 11 від 26.04.2014 «Про відсутність на робочому місці [PERSON]», актом № 12 від 27.04.2014 «Про відсутність на робочому місці [PERSON]» та актом № 13 від 28.04.2014 «Про відмову керівника гуртка [PERSON] дати письмові пояснення». Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмового пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За змістом ст. ст. 40 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин такої відсутності. Разом з тим відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що від [PERSON] зажадались письмові пояснення з приводу вчинення дисциплінарного проступку 26.04.2014 та 27.04.2014, оскільки доказом зажадання від працівника письмових пояснень може бути, зокрема, поштова квитанція з направленням листа позивачці з вимогою надати такі пояснення, тощо. На підтвердження відмови від дачі письмових пояснень позивачкою відповідач надав акт № 13 від 28.04.2014 «Про відмову керівника гуртка [PERSON] дати письмові пояснення» (а.с 102). Проте, даний акт не є належним доказом того, що відповідач зажадав ці пояснення, оскільки з даного акту не вбачається, що позивачці зрозумілою мовою було пояснено, який саме дисциплінарний проступок їй ставиться у провину, який строк надається їй для складання письмових пояснень та кінцевий термін подання цих пояснень. Також суд звертає особливу увагу, що згідно наданого відповідачем доказу (а.с. 117) вихідним днем позивача [PERSON] є понеділок і вівторок. У понеділок 28 квітня 2014 року, коли складався акт № 13 «Про відмову керівника гуртка [PERSON] дати письмові пояснення», у позивача був офіційний вихідний день, а тому позивач не могла надавати пояснення у свій вихідний день з причин відсутності на робочому місці. З тих же самих причин (відсутність на робочому місці), позивач не могла відмовитись від дачі письмових пояснень. Таким чином, висновок про відсутність позивача на робочому місці без поважних на те причин при не з'ясуванні обставин, які це зумовили, роботодавцем було зроблено передчасно. Отже, акт № 13 від 28.04.2014 «Про відмову керівника гуртка [PERSON] дати письмові пояснення» не є належним доказом зажадання роботодавцем письмових пояснень, як це передбачено ч. 1 ст. 149 КЗпП України. Тому, не зажадавши від позивача письмових пояснень до застосування дисциплінарного стягнення, відповідач порушив встановлений законом порядок застосування дисциплінарних стягнень. Разом з цим, суд зазначає, що акт № 08 від 14.04.2014 про відмову від підписання наказу (а.с. 75), акт № 09 від 14.04.2014 про відмову від підписання наказу (а.с. 76), акт № 14 від 29.04.2014 про відмову від підписання наказу (а.с. 103) також складені у вихідні дні позивача [PERSON] (понеділок і вівторок). Дана обставина вказує на те, що дані акти також не були у встановленому законом порядку доведені до відома позивача. Тобто вказані вище акти, а також акт № 13 «Про відмову керівника гуртка [PERSON] дати письмові пояснення» були складені роботодавцем поза межами робочого часу позивача, коли обов'язок працівника щодо присутності на робочому місці був відсутній. Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Отже, звільнення працівника, який перебуває у щорічній основній чи додатковій відпустці трудовим законодавством не допускається. Як встановлено судом, наказом № 33-в від 23.06.2014 відповідач скасував наказ від 11.06.2014 № 28-в "Про надання відпустки [PERSON]", яким їй була надана додаткова відпустка як одинокій матері, яка сама виховує двох дітей віком до 15 років, з 25.06.2014 по 12.07.2014, на 17 календарних днів. Таким чином вважаючи, що було відмінено початок чергової відпустки [PERSON] та останню звільнено не під час її перебування у відпустці. За твердження позивача та представника позивача наказ № 33-в від 23.06.2014 є нечинним, оскільки порушує право одинокої матері двох дітей віком до 15 років піти у відпустку в зручний для неї час, виданий під час перебування позивачки на лікарняному, тобто без її на те згоди і не був (і не міг бути) доведений до відома у встановленому законом порядку. Частина 2 ст. 41 Кримінального кодексу України визначено, наказ або розпорядження є законними, якщо вони видані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов'язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина. Право на щорічні оплачувані відпустки гарантується ст. 45 Конституцією України. З досліджених матеріалів справи вбачається, що наказ № 33-в від 23.06.2014 "Про скасування наказу від 11.06.2014 № 28-в "Про надання відпустки" був виданий 23.06.2014 під час перебування позивачки на лікарняному (листок непрацездатності серії АГІ №645754(а.с.150)). Дана обставина визнана представником відповідача і не заперечується. Із змісту даного наказу вбачається, що він був виданий із посиланням на п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про відпустки" та ст. 80 КЗпП України. Згідно положень пункту 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України та пункту 1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка повинна бути перенесена на іншій період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. З огляду на зазначені вимоги закону та встановлені обставини по справі, суд дійшов висновків про те, що скасовуючи наказ про надання відпустки [PERSON] у зв'язку з її тимчасовою непрацездатністю, відповідач не взяв до уваги ту обставину, що після закінчення лікарняного, відпустка позивача, повинна бути перенесена на інший період за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом, а відтак неправомірно звільнив позивача, коли вона перебувала у відпустці. Як також вбачається із дослідженого судом наказу № 33-в від 23.06.2014 про скасування наказу від 11.06.2014 № 28-в про надання відпустки [PERSON], з даним наказом [PERSON] ознайомлена лише 26.06.2014, про що свідчить її особистий підпис та дата підписання даного наказу, що дає підстави зробити висновок про те, що станом на 25.06.2014 (початок додаткової відпуски) зміст вказаного вище наказу [PERSON] не був доведений до відома у встановленому законом порядку. За загальними правилами, встановленими частиною 3 статті 57 Конституції України, - закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. Таким чином, в судовому засідання знайшли своє підтвердження твердження представника позивача, про те, що [PERSON], вийшовши з лікарняного 25.06.2014 перший день перебувала у черговій відпустці, а тому її звільнення наказами від 25 і 26 червня 2014 року є незаконним, оскільки під час перебування працівника у відпустці за ним зберігається робоче місце. Отже, як встановлено судом, позивача незаконно звільнено із займаної посади та позбавлено засобів для існування. У відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, суд виходить із загальних правил обчислення середнього заробітку, виходячи із середнього заробітку за останні два календарних місяці роботи відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 зі змінами. Так, за період з 13 липня 2014 року середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу складає 13092 грн. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з відповідача, суд виходив з наступного. Суд вважає, що має місце порушення трудових прав позивача внаслідок незаконного звільнення у зв'язку з чим їй було завдано моральну шкоду згідно до вимог статті 237-1 КЗпП України, але розмір відшкодування моральної шкоди позивачка зазначила занадто завеликий, що не відповідає обставинам справи. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що сума моральної шкоди в розмірі 17853 грн. не обґрунтована, завелика та не відповідає дійсності, доказів спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу саме на таку суму не надано, тобто відсутні документи, квитанції, чеки, або інша документація, підтверджуюча бажання позивачки провести відпустку на морі або оздоровити дітей. Суд, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, оцінює спричинену моральну шкоду позивачці незаконним звільненням на суму у розмірі 500 гривень. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом роз'яснювались сторонам, представникам сторін, положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що в діях відповідача вбачається порушення законодавства про працю. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру "Спадщина", третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача директор Ладижинського міжшкільного навчально-виробничого центру "Спадщина" Король Інна Борисівна про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, вказані судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial