Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

16 березня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ Приватбанк ) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 15 лютого 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та [PERSON] надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає згоду банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та [PERSON] банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ "Приватбанк" цілком виконав зобовязання перед боржником, шляхом надання кредиту, але відповідач своєчасно не надавала грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 28 лютого 2017 року складає 58187,02 гривень. Позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості та судовий збір у розмірі 1600,00 грн. Відповідач [PERSON] 11 травня 2017 року надала суду письмові заперечення проти позову і зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Посилалась на те, що 15 лютого 2011 року вона не укладала з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір. У той час у цьому банку була оформлена лише кредитна картка на її імя і ніякого окремого письмового кредитного договору між ними не було укладено. Вона підписувала лише бланк заяви до банку на відкриття кредитного рахунку, а з письмовими Умовами та правилами надання банківських послуг [PERSON] її конкретно не ознайомив, його вона не підписувала та особисто не отримувала. [PERSON] просила стягнути з неї заборгованість за кредитним договором, але вона фактично сплатила банку велику суму грошових коштів. Звірку по фактичному погашенню кредиту банк з нею не зробив. Раніше вона неодноразово зверталася до банку з питанням про укладення з нею договору реструктуризації заборгованості, але договір укладений не був. Крім того, вона звернула увагу суду на те, що позивач заявив до неї позов з пропущенням строку позовної давності. 03 вересня 2013 року, коли вона зробила останній платіж банку, а у подальшому в силу скрутного матеріального становища більше цього робити не могла. Саме з цього часу став спливати строк позовної даності для предявлення вимог до неї у судовому порядку. 03 березня 2017 року це дата підписання позовної заяви, тобто понад три роки з дня порушення нею умов кредитних зобовязань. У розрахунку, доданому до позовної заяви, вказано, що у липні 2014 року вона здійснила платежі на суму 200,00 грн. та 100,00 грн., але це не відповідає дійсності, оскільки на той час на Донеччині проводилися АТО і банки не працювали. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Також вона вказала, що позивачем не враховано, що відповідно до ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом законодавства. Із позовної заяви вбачається, що її заборгованість за кредитом складає 3942,30 грн., а сума 58187,02 грн. є іншими нарахованими банком сумами, які в багато разів перевищують основний борг. Згідно з ч. 1 ст. 546, ст.549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, як пеня і штраф, і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком порушення зобовязання (п.3 ст. 611 ЦК України). Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що за одне й те саме порушення зобовязання передбачена подвійна відповідальність одного виду. Внаслідок вказаних обставин вимоги позивача про одночасне застосування до неї подвійної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення не ґрунтується на Законі, й вимоги банка про стягнення штрафу за порушення строків платежів по кредиту не підлягають задоволенню судом. Просила суд відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, просила визнати кредитний договір недійсним, оскільки в анкеті-заяві є розбіжності у даті укладання договору. Вона підписала анкету-заяву 15 грудня 2011 року, а працівник банку 15 лютого 2011 року. Тобто існує суттєва розбіжність між датами підписання спірної анкети-заяви. Також в анкеті-заяві відсутня інформація про відсоткову ставку, форму відсоткової ставки та розмір сплати відсотків за її користування. Не містить вона й печатки банка-позивача або печатки вповноваженої особи банка-позивача, яка б підтверджувала повноваження представника банка-кредитодавця на відкриття кредиту. Просила визнати недійсним спірний кредитний договір б/н від 15 лютого 2011 року. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 27 червня 2017 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволені частково. Стягнуто з [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: 84200, Донецька область, м. Дружківка, вул. Новосадова, буд.1, РНОКПП [NUMBER], на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (ЄДРПОУ 14360570) на розрахунковий рахунок № 29092829003111 заборгованість за кредитним договором б/н від 15 лютого 2011 року станом на 28 лютого 2017 року у сумі 46 989 (сорок шість тисяч девятсот вісімдесят дев'ять) грн. 78 коп., а саме: прострочена заборгованість за кредитом - 227,32 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 46 762, 46 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (ЄДРПОУ 14360570) на розрахунковий рахунок № 29092829003111 судовий збір у сумі 1296 (одна тисяча двісті девяносто шість) грн. 00 коп. В задоволенні решти позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання кредитного договору недійсним відмовлено. З рішенням суду в частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду в частині вимог Банку до неї. Судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, не зазначено усіх належних мотивів, якими суд відхиляє докази, які свідчать на користь відповідача. 15 лютого 2011 року [PERSON] не укладала та не підписувала з позивачем зазначений у позові спірний кредитний договір. На її імя, у той час, була оформлена кредитна карта, ніякого письмового кредитного договору між сторонами не укладалося. Тоді нею було заповнено тільки бланк заяви до Банку на відкриття кредитного рахунку, з письмовими Умовами та правилами надання банківських послуг її не було ознайомлено, на руки від позивача на той час нічого не отримувала. За таких умов [PERSON] зверталася до Банку у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, є несправедливими, і тому такий договір можливо визнати недійсним. Суд звернув увагу лише поверхово на те, що позивач заявив позов до неї з порушенням строку позовної давності. Зазначає, що з 03 жовтня 2013 року для позивача став спливати трьохрічний строк позовної давності для предявлення вимог у судовому порядку, який закінчився 03 жовтня 2016 року. Датою підписання апеляційної скарги позивачем вказано 03 березня 2017 року, тобто після спливу строку позовної давності. В засідання апеляційного суду 5 вересня 2017 року сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника Банку надійшло клопотання розглядати справу у його відсутність. Справа призначалась до слухання на 22 серпня 2017 року. Але від [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через те, що вона вважає необхідним ознайомитися з запереченнями банку на її апеляційну скаргу і до 22 серпня 2017 року вона не встигла цього зробити. Клопотання [PERSON] було задоволено і розгляд справи відкладений на 5 вересня 2017 року, про що [PERSON] повідомлена телефонограмою. У зазначений день [PERSON] в судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила. Апеляційний суд також враховує, що розгляд справи призначався на 8 серпня 2017 року. Судове засідання у зазначений день відбувалось в присутності [PERSON], яка давала суду пояснення і відповідно до статті 27 ЦПК України мала право ознайомитися із справою і зробити необхідні витяги а також знімати копії з усіх документів, що там містяться. Рішення апеляційного суду у справі 8 серпня 2017 року не відбулося, по справі була оголошена перерва на 22 серпня 2017 року для надання сторонами доказів на підтвердження як своїх вимог та своїх заперечень. Проте, [PERSON] своїми правами не скористалася, в судове засідання не прибула без поважних причин . Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність представника Банку та відповідача [PERSON] Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення [PERSON], що дані нею 8 серпня 2017 року, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині спору про стягнення процентів за користування кредитом скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.526 ЦК України, сторони мають виконувати зобовязання належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Розглядаючи справу, суд встановив, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та [PERSON] надання банківських послуг у «Приватбанку» [PERSON] між нею та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,000% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В анкеті-заяві [PERSON] власною рукою вказала дату її заповнення 15 грудня 2011 року. Але працівник банку вказав дату заповнення анкети-заяви 15 лютого 2011 року. Також в цій анкеті-заяві [PERSON] вказала, що ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку і вона згода з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Вона зобовязалась виконувати вимоги Умов та [PERSON] надання банківських послуг (а. с. 6, 180-181). На аркуші справи 7 є Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду до договору, укладеному з [PERSON], з якого видно, що базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості з розрахунку 360 днів в році) 3%. На аркуші справи 68 є довідка ПАТ КБ «Приватбанк», з якої видно що 15 лютого 2011 року між Банком і [PERSON] укладений кредитний договір без номеру, за яким було видано картку № 4149437703348803, дата відкриття 15 лютого 2011 року, термін дії картки 01/15. Відповідно до пункту 2.1.1.2.1Правил користування кредитною карткою датою укладання кредитного договору є дата отримання Карти. [PERSON] в засіданні суду не заперечувала факту отримання в Банку кредитної картки до складання нею заяви про надання банківських послуг. Враховуючи, що датою отримання кредитної картки [PERSON] є 15 лютого 2011 року, на підставі пункту 2.1.1.2.1 [PERSON] користування кредитною карткою датою укладання кредитного договору з [PERSON] є дата отримання Карти, тобто 15 лютого 2011 року. Факт укладення договору саме 15 лютого 2011 року підтверджується письмовими доказами, а саме випискою про рух коштів на картрахунку [PERSON] №4149437703348803, використання якого розпочалося 15 лютого 2011 року шляхом встановлення кредитного ліміту та переводу власних коштів з картки на картку. В подальшому були вчинені платежі з картки 14 квітня, 12 травня, 10 червня, 13 червня, 17 червня, 18 червня, 06 липня 2011 року тощо, в тому числі поповнення мобільного телефону відповідача [PERSON] № +380502277225 (а.с.69). Крім того, відповідно до скріншоту електронної анкети з фотознімком [PERSON], анкета та фотознімок були створені 15 лютого 2011 року об 11:10:56 годині (а.с.103). Всі ці докази свідчать про те, що договір між сторонами був укладений саме 15 лютого 2011 року, і відповідач [PERSON] користувалася кредитними коштами з цього періоду. За таких умов суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за яким вони мають нести не тільки права, а ще й обовязки. Доводи [PERSON] про те, що вона такий договір не укладала спростовані матеріалами справи. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що за своєю формою та суттю кредитний договір, укладений між сторонами, є договором приєднання. Судом також встановлено, що станом на 28 лютого 2017 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором б/н від 15 лютого 2011 року складає 58187,02 гривень, з яких: - заборгованість за кредитом 3942,30 гривень; - заборгованість по процентам за користування кредитом 47354,17 гривень; - заборгованість за пенею та комісією - 3643,55 гривень; - штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень; - штраф (процентна складова) - 2747,00 гривень. Відповідач [PERSON] в суді першої інстанції заявила клопотання про застосування строку позовної давності при стягненні заборгованості за кредитним договором. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд встановив, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] 16 березня 2017 року. Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що стягненню підлягає саме прострочена заборгованість за кредитом, яку відповідач мала виплатити за три роки, що передували моменту звернення позивача з позовом до суду, тобто з березня 2014 року по 28 лютого 2017 року, а саме: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 227,32 грн. з розрахунку: 1173,45 грн. 946,13 грн. = 227,32 грн. Саме таку суму заборгованості стягнув суд першої інстанції з відповідача на користь позивача банку. Банк рішення суду першої інстанції не оскаржив. Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Що стосується боргу по процентах за користування кредитом, то суд першої інстанції виходив з того, що за період з березня 2014 року по 31 січня 2017 року відповідач має сплатити позивачу проценти в загальній сумі 46762.46 грн. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що він не відповідає матеріалам справи. Визначаючи розмір заборгованості по процентах за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з розрахунку такої заборгованості, що міститься на аркуші справи 4-5. Аналіз вказаного розрахунку показав, що станом на березень 2014 року [PERSON] мала виплачувати банку проценти за користування кредитом з розрахунку 30% річних, або 2.5 процентів на місяць. Але, протягом 2014 - 2017 років розмір процентів за користування кредитом зростав. З 1 вересня 2014 року він становив 34.8 % на рік, з 1 квітня 2015 року 43.2 % на рік, І саме з використання цієї процентної ставки за користування кредитом була нарахована [PERSON] загальна заборгованість процентів в розмірі 47354.17 грн. З вказаного розрахунку суд першої інстанції виходив, визначаючи заборгованість [PERSON] за процентами. Апеляційний суд не може погодитися з такими діями суду першої інстанції. Відповідно до пункту 1.1.3.2.3 Умов та [PERSON] надання банківських послуг, що затверджені наказом від 6 березня 2010 року №СП-2010-256 банк має право провадити зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк повинен не менше як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема у виписці по Картрахунку відповідно до п.1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів [PERSON] не отримує повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, то вважається, що Клієнт приймає нові умови. Відповідно до пункту 1.1.3.1.9 вказаних Умов та [PERSON] зобовязаний не рідше одного разу на місяць способом, вказаним в заяві надавати отримувачу виписки про стан картрахунку та про проведені за останній місяць операцій по Картрахункам шляхом використання функцій СМС повідомлень через комплекс INTERNET-banking (24). Судом встановлено, що відповідно до наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» №906 СП 2014-6915682 від 18 серпня 2014 року з 1 вересня 2014 року актуалізовані тарифи, зокрема по карті «Універсальна»: трати клієнтів з 01.09.2014 року 2.9%, трати клієнтів до1 вересня 2014 року 2.5%. По всім тратам, які здійснені до 1 вересня 2014 року проценти будуть нараховуватися по старій ставці до повного погашення заборгованості по цим тратам. З 1 жовтня 2014 року запроваджується ставку у 3.2% замість 2.5%. З виписки про картрахунку [PERSON] видно, що вона з вересня 2013 року кредитною карткою не користується, будь яких грошових витрат, операцій не здійснює. Тому підстави для нарахування Банком їй збільшених процентів за користування кредитом з 1 вересня 2014 року відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь які докази виконання банком своїх зобовязань за кредитним договором щодо повідомлення клієнта про зміну тарифів. Незважаючи на те, що апеляційним судом неодноразово відкладався розгляд справи і банк мав можливість надати суду певні докази як і суду першої інстанції, представник банку в судові засідання не зявлявся, пояснень з цього приводу суду не давав. Тому апеляційний суд як і суд першої інстанції має розглядати справу на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. За таких умов апеляційний суд вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до розрахунку заборгованості [PERSON] по сплаті процентів за користування кредитом підвищеної процентної ставки. Суд мав виходити із ставки, що мала місце на час припинення відповідачем виконання умов кредитного договору, тобто з 30% річних. У звязку з чим рішення суду в наведеній частині є незаконним і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Враховуючи, що представник Банку не прибув в судові засідання апеляційного суду, свої розрахунки процентів за користування кредитом з урахуванням 30% річних не надав, апеляційний суд здійснює такі розрахунки відповідно до матеріалам справи в та висновку суду першої інстанції про розмір заборгованості [PERSON] за кредитом. Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що заборгованість [PERSON] за тілом кредиту дорівнює 227.32 грн. [PERSON] вказані розрахунки суду не оскаржив і не спростував. Тому в розрахунок суми процентів за користування кредитом з урахуванням строку позовної давності, які застосував суд першої інстанції за заявою [PERSON], складає: Банк звернувся в суд 16 березня 2017 року і розраховував заборгованість станом на 28 лютого 2017 року. Тому розрахунок заборгованості по процентам апеляційний суд розраховує за період з 16 березня 2014 року по 28 лютого 2017 року, що дорівнює 35 місяців і 12 днів. 227.32 грн. х 2.5% х 35 місяців і 17 днів = 201.92 грн. Саме таку суму заборгованості процентів за користування кредитом мала сплатити [PERSON] у зазначений період. Розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновки, що не відповідають обставинам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, неправильно вирішив спір. Тому рішення суду в частині спору про стягнення заборгованості за процентами підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку.

Outcome: partial