Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що згідно договору купівлі - продажу від 20.06.1989 року [PERSON] (прізвище на [PERSON] 23.11.1991 змінено у зв"язку з одруженням) придбала у [PERSON], жительки с.Варковичі Дубенського району, яка діяла на підставі рішення зборів уповноважених колгоспу ім. Паризької комуни №2 від 26.05.1989, у власність житловий будинок з надвірними будівлями в с. Зелений Гай, Дубенського району, Рівненської області і розташований на земельній ділянці, закріпленій за колгоспом ім.Паризької комуни. Вказаний договір посвідчений 27.06.1989р. секретарем виконавчого комітету Варковицької сільської ради народних депутатів Дубнівського району Рівненської області та зареєстрований у виконкомі Варковицької сільської ради народних депутатів за місцем знаходження цього будинку за №50. Рішенням виконкому Варковицької сільської ради від 18.11.1997 [PERSON] надано дозвіл на перебудову старого будинку в [ADDRESS] на новий будинок на старому місці. У подальшому, [PERSON] розробила Генеральний план забудови земельної ділянки індивідуального будівництва, виготовляла документи по проведенню світла до будинку. Враховуючи те, що батьки позивачки - батько [PERSON] та мати [PERSON] допомагали їй матеріально у перебудові старого будинку на новий, і після завершення ремонту вони стали проживати у ньому, ніяких сумнівів щодо вчинення будь-яких незаконних дій з боку родичів у позивачки щодо цього будинку не виникало. [INFO]. її батько [PERSON] помер. Після його смерті позивачка, поряд з іншими документами, які необхідні були їй при оформленні спадщини, знайшла у його кімнаті наступні документи: копію виписки з протоколу сесії Варковицької сільської ради від 17.03.1998, відповідно до якого сесія сільської ради, на підставі заяви [PERSON], надала дозвіл [PERSON] подарувати незавершене будівництво житлового будинку в [ADDRESS] громадянину [PERSON], своєму брату, а останній прийняв в дар вказане будівництво; копію свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 15.10.1999 на підставі рішення виконкому Варковицької сільської ради від 05.10.1999, в якому зазначено, що будинок по [ADDRESS] належить [PERSON]. На вказаному правовстановлюючому документі директором Державного комунального малого підприємства „АРХІТЕКТОР" Л.Ф. Мосійчуком 01.11.1999 року зроблено відповідний реєстраційний напис в реєстрову книгу №1 за реєстровим №55-55; копію Державного акту на право приватної власності на землю на [PERSON] Однак, позивачка ніякої заяви до сільської ради про надання згоди на дарування будинку [PERSON] не надавала, договору дарування з відповідачем не укладала та нотаріально його не посвідчувала. 05.10.1999 Варковицькою сільською радою, на підставі заяви [PERSON], прийнято рішення про оформлення права власності на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] Дубенського району за [PERSON]. В зазначеному рішенні, також не правильно зазначено прізвище особи - замість [PERSON] - зазначено [PERSON] Окрім того, їй стало відомо, що 06.04.1999 Варковицькою сільською радою Дубенського району Рівненської області, за результатом розгляду заяви [PERSON], прийнято рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,60 га, з них, 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, 0,35 га - для ведення особистого селянського господарства. Вказане рішення суперечить вимогам чинного законодавства, а саме ст.ст. 17, 31, 32 Земельного кодексу України, так як станом на 06.04.1999 року користувачем вказаної земельної ділянки була [PERSON], оскільки на земельній ділянці знаходився житловий будинок, який вона придбала згідно договору купівлі - продажу від 20.06.1989 року у колгоспі ім. Паризької комуни. В зазначеному договорі передбачено, що житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці, закріпленій за колгоспом ім.Паризької комуни. У передбаченому законодавством порядку земельна ділянка у [PERSON] не вилучалася. Крім того, вказана земельна ділянка надавалася у приватну власність [PERSON] в той час, коли він ще не мав навіть свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке було йому видане лише 15.10.1999, тобто він навіть не мав права на отримання земельної ділянки у відповідності до ст.30 ЗК України (в редакції від 18.12.1990), якою було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду переходить право власності чи користування земельною ділянкою. На підставі рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 06.04.1999 про передачу земельної ділянки у власність [PERSON], цією ж сільською радою було видано державний акт на право власності на землю, зареєстрований у книзі записів Державних актів за № 1569. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та додатково дали показання про те, що суду було надано докази, а саме - інформацію з архівного відділу Дубенської РДА, з якої вбачається, що в протоколах Варковицької сільської ради відсутня заява [PERSON] про надання згоди на дарування житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON]. В судовому засіданні Відповідач не довів зворотнього. Крім того, надано копію Свідоцтва про одруження від 23.11.1991 [PERSON] з [PERSON], тобто у 1999 році прізвище Позивачки було вже не [PERSON], а [PERSON], та якби вона писала заяву, то вказувала б своє прізвище вже [PERSON]. Також слід зазначити, що відповідно до ст.ст.243, 244, 227 Цивільного Кодексу Української РСР від 18.07.1963 в редакції станом на 15.10.1999 (на день видачі Свідоцтва про право власності на житловий будинок), договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 вказаного Кодексу, якою передбачено, що вказаний правочин повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Однак, Позивачка пояснила суду, що ніякого договору дарування будинку Відповідачу вона не здійснювала. Відповідач також не надав суду доказів того, що він прийняв від Позивачки в дар житловий будинок, договір якого був нотаріально посвідчений. І навпаки, в судовому засіданні підтвердив, що договір дарування будинку не укладався. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи викладене, Варковицька сільська рада фактично незаконно позбавила [PERSON] права власності на житло, а тому воно повинно бути визнане судом незаконним та скасоване. Просять повністю задовільнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали та дали пояснення, згідно поданих письмових заперечень. Представник відповідача Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області позовні вимоги не визнав та пояснив, що позовні вимоги є безпідставні, оскільки Варковицькою сільською радою Дубенського району при прийнятті оскаржуваних рішень чинне законодавство не порушувалось. Позивачку жодного разу у сільській раді не бачив, оформленням будинку повністю займався батько позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 20.06.1989 року [PERSON] (прізвище на [PERSON] 23.11.1991 змінено у зв"язку з одруженням) придбала у [PERSON], жительки с. Варковичі Дубнівського району, яка діяла на підставі рішення зборів уповноважених колгоспу ім. Паризької комуни №2 від 26.05.1989, у власність житловий будинок з надвірними будівлями в с.Зелений Гай Дубенського району Рівненської області і розташований на земельній ділянці, закріпленій за колгоспом ім. Паризької комуни, посвідчений 27.06.1989 секретарем виконавчого комітету Варковицької сільської ради народних депутатів Дубнівського району Рівненської області та зареєстрований у виконкомі Варковицької сільської ради народних депутатів за місцем знаходження цього будинку за № 50 (а.с.10, 13). Рішенням виконкому Варковицької сільської ради від 18.11.1997 [PERSON] надано дозвіл на перебудову старого будинку в [ADDRESS] на новий будинок на старому місці (а.с.14). У судовому засіданні Відповідач зазначав, що будинок був ним повністю збудований, його реєстрація здійснювалася у відповідності до акту державної комісії про введення об"єкта в експлуатацію. Однак, він не надав жодного підтверджуючого документу про будівництво ним даного будинку чи про введення його в експлуатацію. При цьому, порядок державної реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, був передбачений Інструкцією, затвердженою Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 (надалі - Інструкція) Так, пункт 4.1 Інструкції вказував, що оформлення права власності фізичним особам на об"єкти нерухомого майна провадиться з видачею Свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об"єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта державної комісії про прийняття об"єкта і введення його в експлуатацію. Згідно додатку 1 до Інструкції, серед переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності, зазначаються договори купівлі - продажу, міни, дарування, довічного утримання, посвідчені державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами. Відповідно до п.1.10 Інструкції, у державній реєстрації об"єкта нерухомості може бути відмовлено, якщо форма правовстановлюючого документу не відповідає формі, передбаченій чинним законодавством. А тому, враховуючи те, що договір дарування не був нотаріально посвідчений, а також те, що у Відповідача не було акта державної комісії про прийняття об"єкта і введення його в експлуатацію, у державній реєстрації за ним даного будинку слід було відмовити. [PERSON] розробила генеральний план забудови земельної ділянки індивідуального будівництва, виготовила документи по проведенню світла до будинку (а.с.15, 16, 17). Згідно виписки з протоколу сесії Варковицької сільської ради від 17.03.1998, сесія сільської ради, на підставі заяви [PERSON], надала дозвіл [PERSON] подарувати незавершене будівництво житлового будинку в [ADDRESS] громадянину [PERSON], а останній прийняв в дар вказане будівництво (а.с.27). В свідоцтві про право власності на житловий будинок, виданого 15.10.1999 на підставі рішення виконкому Варковицької сільської ради від 05.10.1999, зазначено, що будинок по [ADDRESS] належить [PERSON]. На вказаному правовстановлюючому документі директором Державного комунального малого підприємства „АРХІТЕКТОР" Л.Ф. Мосійчуком 01.11.1999 року зроблено відповідний реєстраційний напис в реєстрову книгу №1 за реєстровим №55-55 (а.с.23). 06.04.1999 Варковицькою сільською радою Дубенського району Рівненської області за результатом розгляду заяви [PERSON], прийнято рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,60 га, з них, 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, 0,35 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с. 74). На підставі рішення Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області від 06.04.1999 про передачу земельної ділянки у власність [PERSON], Варковицькою сільською радою Дубенського району Рівненської області було видано державний акт на право власності на землю, зареєстрований у книзі записів Державних актів за [NUMBER] на ім»я [PERSON] (а.с.75). Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції станом на 05.10.1999), акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ст.ст.243, 244, 227 Цивільного Кодексу Української РСР від 18.07.1963 (в редакції чинний на день видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок), договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 вказаного Кодексу, якою передбачено, що вказаний правочин повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти, щодо звернення позивачкою до сільської ради про надання згоди на дарування будинку [PERSON] та укладення договору дарування з відповідачем. Дані обставини не заперечили в судовому засіданні і представник відповідача Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області Чиж М.В. та свідок [PERSON], які пояснили, що жодного разу позивачку в сільській раді не бачили. Таким чином, суд не може погодитись, що приймаючи 05.10.1999 вищезазначене рішення, відповідачем Варковицькою сільською радою було дотримано вимоги закону. Крім того, підлягає визнанню недійсним Свідоцтво про право власності на майно, яке було видане на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 17 Земельного Кодексу України (в редакції від 22.06.1993, станом на 06.04.1999 року), передача у власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства та для обслуговування житлового будинку надається для громадянина, якщо ця земельна ділянка була йому надана для користування сільськими, селищними, міськими радами народних депутатів України. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян, проводиться місцевими радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому ст.31 і 32 Земельного Кодексу. Згідно зі ст. 44 ЗК України (в редакції від 18.12.1990) порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, дослідивши та перевіривши забрані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що рішення від 06.04.1999 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON] площею 0,60 га є недійсним, оскільки відповідач Варковицька сільська рада діяла з порушення діючого на той час законодавства, а саме ст.ст. 17, 30, 31, 32 Земельного кодексу України, так як станом на 06.04.1999 року користувачем вказаної земельної ділянки була [PERSON], оскільки на земельній ділянці знаходився житловий будинок, який вона придбала згідно договору купівлі - продажу від 20.06.1989 року у колгоспі ім. Паризької комуни. В зазначеному договорі передбачено, що житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці, закріпленій за колгоспом ім.Паризької комуни. У передбаченому законодавством порядку земельна ділянка у [PERSON] не вилучалася. Крім того, вказана земельна ділянка надавалася у приватну власність [PERSON] в той час, коли відповідач [PERSON] не мав свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке було йому видане лише 15.10.1999. Суд розцінює критично і посилання відповідача на пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки відповідно до ст.ст.257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила із слідуючих підстав. Судом встановлено, що позивачка про порушення свого права, а саме: про незаконне прийняття рішень Варковицькою сільською радою та позбавлення її права власності на будинок та земельну ділянку під ним, довідалася після смерті свого батька, який помер [INFO] Цей факт підтвердили також свідки на стороні Позивача, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON]. А тому, суд приходить до висновку що причини пропущення позивачкою строків позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав є поважними та підлягають поновленню. Крім того, відповідно до п.4 ст.268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. [PERSON] просить визнати за нею в судовому порядку право власності на вищезазначений житловий будинок, проте суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення оскільки, можуть бути вирішені в позасудовому порядку, після набрання даним рішенням законної сили. Підтвердженні документально судові витрати позивача підлягають стягненню з сторони відповідача у повному обсязі.

Outcome: approved