Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся в Октябрський районний суд м. Полтави з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 54.1/СЖ-001.07.1 від 07.09.2007 р. визнати недійсним договір іпотеки № 54.1/ СЖ-001.07.1 від 07 вересня 2007 року та виключити відповідні записи про обтяження прав на нерухоме майно з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження. Посилається в позові на те, що між нею та відповідачем публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» було укладено кредитний договір № 54.1/СЖ-001.07.1 від 07 вересня 2007 р. Відповідно до п. 1.1., 2.1. вказаного договору банком надавався кредит позичальнику на споживчі цілі у розмірі 100\~000 доларів США. Позивачка вказує, що така умова договору суперечить нормам законодавства, оскільки під час укладення оспорюваного правочину діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті. Ухвалою судді від 17.04.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. 11.05.2018 року ПАТ «Родовід Банк» надіслав на адресу суду відзив, згідно якого представник просив застосувати до позовних вимог [PERSON] наслідки спливу строку позовної давності. 05.07.2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, яка дублює позовну заяву та містить посилання на закони. Ухвалою суду від 31 жовтня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, зазначенні у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч.1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.2 ч. 2 ст.16ЦК України\~є визнання правочину недійсним. Також\~ст. 4 ЦПК України\~гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст.\~12,\~81,\~82 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 54.1/СЖ-001.07.1 від 07 вересня 2007р, за умовами якого кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит в сумі 100000 доларів США. Процентна ставка складає 15 % річних. Згідно ч. 1 ст.215 Цивільного кодексуУкраїни\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~ст. 203 цього Кодексу. Ч.1 ст. 216. ЦК України Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частина перша ст.203 Цивільного кодексуУкраїни\~встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2\~главою 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Виходячи із змісту статей\~1046,\~1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику. Відповідно до ст. 524ЦК України\~зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст.35 Закону України «Про Національний банк України»\~гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України за всіма видами платежів. Згідно ст.99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня, дана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, тобто основний закон\~держави не\~встановлює якихось\~обмежень щодо\~можливості використання\~в Україні\~грошових одиниць\~іноземних держав. Частиною 1 ст.192 ЦК України\~передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Проте ч. 2 ст.192ЦК України\~визначає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина 1 ст.533 ЦК України\~встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Хоча відповідно до вимог частини 3 цієї статті використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Зазначені вище законодавчі акти хоча і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу НБУ національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44\~Закону України "Про Національний банк України"\~в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене\~постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483(зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків"\~(Закон N 3024-VI) генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Крім того постанова Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168\~про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, де передбачено обовязок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за цим договором несе споживач, прийнята та набрала чинності. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор управі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов»язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор вправі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, повязані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві. Враховуючи те, що при укладенні кредитного договору як правочину, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, позивач на свій розсуд та за вільним волевиявленням вирішив оформити кредит саме в іноземній валюті доларах США, що не суперечить положенням ст.ст.6,\~627,\~638 ЦК України, будучи належним чином обізнаним та повідомленим про наявність ризиків отримання кредиту в іноземній валюті, які він як позичальник несе сам, тому суд приходить до висновку про відсутність дій з боку відповідача, які б свідчили про включення до договору завідомо несправедливих умов. Окрім того, позивачем також не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що кредитний договір містить положення, які були б несправедливими для позивача чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду як позичальника та поручителя. За даних обставин, всі наведені представником позивача твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту інтересів його довірителя від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України\~зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст..629 ЦК України\~договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.60ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з вимогами\~ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу\~ст.10 ЦПК України\~зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. З огляду на встановлені судом обставини та проаналізовані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача з огляду на їх недоведеність, безпідставність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§58 рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 року №4909/04 у справі «Серянін та інші проти України). В частині заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає, що відповідно до положень\~Цивільного кодексу України\~та\~Цивільного процесуального кодексу України, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а тому відмова в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності на підставі\~ст. 257 ЦК України\~може мати місце лише за умови, якщо позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача. Недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed