Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

[PERSON] заявила позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 01.04.2015 р. земельної ділянки площею 0.1957 га в [ADDRESS] , за яким її бувший чоловік [PERSON] подарував цю земельну ділянку своєму брату [PERSON] , оскільки на проданій земельній ділянці розташований жилий будинок [ADDRESS] , що побудований подружжям за час спільного проживання і в якому проживають та зареєстровані вона та троє малолітніх дітей з 2010 р. і цим договором дарування порушені її права, як одного із подружжя так і права дітей на житло, з якого її та дітей може бути виселено. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05.05.2016 року в задоволенні позову було відмовлено. Вказане рішення було залишено в силі Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14.06.2016 року. Постановою Верховного суду від 12.09.2018 року рішення судів першої та апеляційної інстанції, якими було відхилено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання не дійсним договору дарування земельної ділянки і державного акту на право власності на земельну ділянку, скасовано а справу повернуто в суд першої інстанції на новий розгляд. Як вбачається із Постанови Верховного, під час попереднього розгляду суди першої та апеляційної інстанції не достатньо дослідили обставини справи і не правильно застосували норми Земельного та Сімейного права. Рішення судів першої та апеляційної інстанції не ґрунтувалися на засадах верховенства права, були не законними та не обґрунтованими. За загальними правилами Цивільного процесуального законодавства під час нового розгляду справи досліджуються і встановлюються докази і фактичні обставини справи, зазначені у первісній позовній заяві. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Кисельова М.І. підтримали позов щодо визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та дали пояснення по його суті. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про слухання справи, представник відповідачів - адвокат Скрипнюк В.Р. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, дав пояснення по суті позову з урахуванням Постанови Верховного Суду. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача органу опіки і піклування Сарненської райдержадміністрації Гаврилюк Р.Б. вважав, що позов має бути задоволений, так як договір дарування земельної ділянки, на якій стоїть жилий будинок, в якому проживають малолітні діти, в подальшому може порушити їх права щодо проживання в цьому будинку. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Токов В.Г. в судове засідання не з`явився. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 24.10.2008 р. [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.1957 га в [ADDRESS] . Тинне Сарненського району для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Тинненської сільської ради № 212 від 9.06.2005 р. При цьому, в рішенні сільської ради та в державному акті не вказана точна адреса земельної ділянки. Згідно довідок Тинненського сільського голови від 21.09.2015 р. та 8.12.2015 р. житловий будинок в [ADDRESS] , на який посилається позивачка, побудований без правовстановлюючих документів, вона, [PERSON] та неповнолітні діти згідно записів погосподарської книги № 7 за 2006-2010 р.р., вибули з березня 2010 р. за цією адресою. Житловий будинок на момент звернення із позовом був не зареєстрований. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що земельна ділянка, яка була надана відповідачу [PERSON] в процесі приватизації у жовтні 2008 року належала позивачу на праві спільної власності подружжя. Позивач вважає, що на даній земельній ділянці розміщується закінчений будівництвом житловий будинок, побудований за спільні кошти подружжя. Даний будинок, на думку позивача, також відноситься до спільної власності подружжя. Тому, позивач та її представник вважають, що при укладанні договору дарування не було отримано її письмової згоди. Тобто, при укладанні правочину не було дотримано норм Цивільного законодавства зокрема, ч.5 ст.203 ЦК України та ч.1 ст.215 ЦК України. Доказами у справі, на підтвердження своїх вимог є запис у погосподарській книзі про відкриття особового рахунку та реєстрація місця проживання за адресою розміщення земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. У відповідності до Гл. 5 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76).Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77). Відповідно до ч. 1ст. 125 та ч. 1ст. 126 ЗК України в редакції від 14.10.2008 року право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 24 жовтня 2008 року, право власності на земельну ділянку у [PERSON] виникло 24 жовтня 2008 року. У відповідності до норми ст.57 Сімейного кодексу України в редакції від 24.04.2008 року, яка діяла в момент виникнення права власності на землю у [PERSON] , земельна ділянка отримана в процесі приватизації не входила до переліку майна, що є особистою власністю подружжя. В свою чергу, ст.60 CK України прямо не встановлювала право спільної власності подружжя на об`єкти приватизації. Тобто, вбачається прогалина закону у врегулюванні спірних правовідносин. Згідно абз.1 п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 від 19.03.2010) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК зокрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином, суд приходить до висновку що земельна ділянка, на яку [PERSON] було видано державний акт на право власності на землю 24 жовтня 2008 року, була отримана у приватну власність [PERSON] як особиста власність подружжя. В абзаці 2 п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 від 19.03.2010) зазначено, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Таким чином, оскільки позивач вважає спірну земельну ділянку спільною сумісною власністю у тому числі через знаходження на спільного з [PERSON] будинку, то предметом доказування в даному спорі, є саме "розпочатий будівництвом" або "не завершений будівництвом" або "прийнятий в експлуатацію" житловий будинок. Відповідно до п.1.Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт цей Порядок визначає механізм набуття права на виконання підготовчих робіт. Згідно п.2\~Порядку виконання\~підготовчих та\~будівельних робіт реєстрація - внесення даних до єдиного реєстру документів,\~що дають\~право на\~виконання підготовчих\~та будівельних\~робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Відповідно до п.п. 4 та 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, можуть виконуватися замовником після набуття права на земельну ділянку відповідного цільового призначення та подання\~повідомлення про\~початок виконання підготовчих робіт до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю. Виконання підготовчих робіт може здійснюватися на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт або дозволу на виконання будівельних робіт. Будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання повідомлення\~про початок\~виконання будівельних\~робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (CCI) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта. Позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що в період з 2008 по 2015 роки будь ким із подружжя [PERSON] подавались повідомлення про початок підготовчих та (чи) будівельних робіт на спірній земельній ділянці; доказів введення житлового будинку [ADDRESS] в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права; доказів про реєстрацію за позивачем чи відповідачем - [PERSON] права власності на будь який об`єкт будівництва на спірній земельній ділянці. Частиною 2 ст.331 ЦК встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень ст.331 ЦК у системному зв`язку з нормами ст.ст.177179, 182 ЦК, ч.3 ст.3 закону від 1.07.2004 №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. За таких обставин, позов задоволенню не підлягає. На підставі ч.1 ст. 57 СК України, ст. 203 ЦК України,

Outcome: dismissed