Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

До Рокитнянського районного суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням (будинком) за адресою: [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свою позицію тим що вона є власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначений будинок набутий нею у власніть відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області. У зазначеному будинку зареєстрований [PERSON] . Однак, відповідач фактично не проживає в житловому приміщенні понад 10 років, комунальні платежі за користування будинком не сплачує, в утриманні в належному стані житла участі не бере, особистих речей у будинку не має. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном - належним їй будинком. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 19 березня 2021 року позовна заява прийнята до провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 19 квітня 2021 року. Зазначену ухвалу суду з копією позовної заяви та доданих до неї матеріалів, поштовим зв`язком відправлено відповідачеві. Однак, зазначене поштове відправлення 02.04.2021 було повернено відправникові з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. З огляду на викладене відповідача було викликано шляхом розміщення оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, на офіційному сайті судової влади за посиланням https://court.gov.ua/sudova-vlada/sudy. У підготовчі судові засідання відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, не з`явився та про причини своєї неявки суд не повідомив. У зв`язку з неявкою відповідача у судові засідання, підготовчі судові засідання, призначені на 19 квітня та 01 липня 2021 року, були проведені у його відсутності. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрите та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27 липня 2021 року. У судове засідання, призначене на 27 липня 2021 року, відповідача було викликано шляхом розміщення оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, на офіційному сайті судової влади за посиланням https://court.gov.ua/sudova-vlada/sudy. Однак, в судове засідання відповідач не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідоми. Позивач позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги. Крім того позивач заявила клопотання про виклик та допит у судовому засіданні свідків - [PERSON] та [PERSON] . З метою з`ясування позиції відповідача щодо заявленого позову судове засідання було відкладено до 01 вересня 2021 року. Відповідача в черговий раз викликано у судове засідання шляхом розміщення оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, на офіційному сайті судової влади за посиланням https://court.gov.ua/sudova-vlada/sudy. . Від позивачки [PERSON] надійшло клопотання про подальший розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений, однак своїм правом надання відзиву на позовну заяву не скористався та у будь який інший спосіб свою позицію щодо заявленого позову не висловив. У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам частини 2 статті 247 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи позицію позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Заслухавши свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є власницею будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку серії НАВ №641355 від 02 серпня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Рокитнянської районної державної нотаріальної контори Київської області. Відповідач [PERSON] , зареєстрований у зазначеному будинку з 01 липня 1995 року. Зазначений факт підтверджується записом у будинковій книзі, копія якої додана до позовної заяви. Той факт, що відповідач зареєстрований, але не проживає у квартирі підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 28 липня 2020 року, відповідно до якого відповідач не проживає у вказаному будинку з 2011 року. Його місце перебування встановити не можливо оскільки він перебуває на території Росії. Зазначений акт обстеження матеріально-побутових умов складено комісією у складі депутата Рокитнянської селищної ради та жителів вулиці Жовтнева смт Рокитне Київської області. Крім того, факт що відповідач тривалий час не проживає у зазначеному будинку також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона проживає у будинку [ADDRESS] . [PERSON] вона знає, оскільки проживає неподалік від будинку де він колись проживав та де на даний час проживає [PERSON] . [PERSON] виїхав з будинку приблизно у січні 2011 року, зразу ж після смерті його матері, та більше у селище не приїздив. У будинку речей [PERSON] не має. Де проживав з того часу та проживає зараз [PERSON] їй не відомо. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він проживає у будинку [ADDRESS] . З ним на одній вулиці у будинку [ADDRESS] проживав [PERSON] . Потім [PERSON] віддав будинок своїй сестрі [PERSON] , яка проживає у м. Києві та час від часу приїздить до будинку і проживає у ньому. [PERSON] , який раніше проживав у цьому будинку, він знає. Також йому відомо, що [PERSON] виїхав з будинку років 10-11 тому, зразу ж після сметрі своєї матері. Куди виїхав [PERSON] він не знає, але можливо він виїхав до Росії, звідки родом була його мати. З того часу [PERSON] більше до будинку не приїздив та у ньому не проживав. Позивачка перешкод у користуванні будинком відповідачу не чинила. Останній добровільно залишив будинок та переїхав на інше місце проживання. Де він проживає на даний час їй не відомо. Разом з тим, реєстрація місця проживання відповідача у будинку позивачки порушує її права, оскільки факт його реєстрації впливає на розмір комунальних платежів та нарахування субсидії. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до частини 1 статті 495 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Заслухавши позивачку, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивачки задовольнити. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Згідно з вимогами частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачкою доведено, що реєстрація відповідача у належному їй будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зокрема визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача [PERSON] , на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок. На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 379, 405, 495 ЦК України та

Outcome: approved