Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

25 вересня 2017 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги наступним. 26 травня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №401187339 на суму 19 999 грн. 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата [PERSON]» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №401187339 від 26 травня 2012 року. 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата [PERSON]» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладеного договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №401187339 від 26 травня 2012 року. Позивач вказує, що відповідно до Додатку № 1-1 до Договору факторингу, позивач набув право грошової вимоги до відповідача у сумі 19 822,64 грн., з яких: 11 277,5 грн. заборгованість за основною сумою; 1,34 грн. заборгованість за процентами та комісією, 8 543,8 грн. пеня. Крім того, відповідно до умов Договору факторингу, укладеного між позивачем та ТОВ «Майнінг Груп», сторони підписали Акт передачі Реєстру боржників, до якого увійшов кредитний договір №401187339 від 26 травня 2012 року та на адресу відповідача було направлено повідомлення про відступлення прав вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Посилаючись на ст. 1082 ЦК України, позивач зазначає, що боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Однак, боржник не виконав обовязку щодо погашення кредиту ні перед первісним кредитором, ні перед іншими кредиторами (факторами), в т.ч. перед ТОВ «ФК «ЄАПБ», що в свою чергу тягне за собою обовязок відповідача виконати зобовязання на користь позивача. Вказує, що така вимога узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 23 вересня 2015 року №6-979цс15, та просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 19822,64 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких: 11 277,5 грн. заборгованість за основною сумою; 1,34 грн. заборгованість за процентами та комісією, 8 543,8 грн. пеня; та стягнути судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в повному обсязі, надав суду письмові заперечення, які зводяться до наступного. Відповідач вказує, що позивач ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надав суду завідомо неправдиву інформацію, що порушує права відповідача. Так, згідно умов договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року та вимог ст.ст. 512 - 514, 516 ЦК України, на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, від імені ТОВ Дата [PERSON] відповідачу направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ ФКЄАПБ. Однак відповідач такої вимоги не отримував. Відповідач зазначає, що в кредитному договорі № 401187339 від 26.05.2012 року, адреса його місця реєстрації, що відповідає місцю постійного проживання, є: [ADDRESS]. Тоді як повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ» надіслано за адресою: м. Суми, вул. Н.Сироватська, 65, кв. гурт. Відповідач вказав, що на момент укладення кредитного договору він був зареєстрований за адресою: [INFO]. Також у відповідача виникають сумніви в достовірності листів, які нібито надіслані йому двома різними організаціями, звертає увагу на однаковий вихідний номер цих листів, але різними датами реєстрації, зокрема, повідомлення від ТОВ ФКЄАПБ, підписане генеральним директором ТОВ ФКЄАПБ [PERSON], вихідний № 001459520-1 від 24 жовтня 2016 року; повідомлення від ТОВ Дата [PERSON], без підпису директора [PERSON], вихідний № 001459520-1 від 19 жовтня 2016 року. Посилаючись на ст. 517 ЦК України, вказує, що відсутні докази стосовно повідомлення відповідача про заміну кредитора в зобовязанні. Тому - це дає право боржнику не виконувати свого обовязку перед новим кредитором. Крім того, від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, яку він підтримав у судовому засіданні та мотивував наступним. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. У даній справі перебіг строку позовної давності починається з 29.11.2013 року, тому що остання сума в розмірі 500 грн. була сплачена відповідачем кредитору ПАТ «Альфа-Банк» 02.10.2013 року. Наступний платіж повинен бути здійснений 28.11.2013 року, але відповідач цього не зробив, чим було порушено умови договору. З цього часу представники ПАТ «Альфа-Банк» мали можливість звернуться до суду для захисту своїх інтересів, але з невідомих відповідачу причин вони цього не зробили. Відповідач зазначає, що строк позовної давності по даній справі закінчився 29.11.2016 року, тоді як фактор звернувся до суду із заявою про стягнення боргу лише 18 жовтня 2017 року. Посилаючись на ч. 3 ст. 267 ЦК України, просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність. Суд, вислухавши відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 401187339 від 26 травня 2012 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит на суму 19999 грн. зі сплатою 0,01% річних зі строком остаточного повернення кредиту 29 червня 2015 року (а.с.40-42). 30 вересня 2014 між ПАТ «Альфа-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дата [PERSON]» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата [PERSON]» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 401187339 від 26 травня 2012року (а.с.13-15). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою в т. ч. внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата [PERSON]» та ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, відповідно до якого ТОВ «Дата [PERSON]» відступило ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до Відповідача коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить ТОВ «Дата [PERSON]», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги грошових коштів від Відповідача (45-47). Відповідно до Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року (витяг з якого надано суду) «Характеристики права вимоги, переданих фактору за договором та боржників за основними договорами», ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 19822,64 грн., з яких: 11 277,5 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 1,34 грн. заборгованість за процентами та комісією; 8 543,8 грн. пеня (а.с.20). На виконання вимог п. 2.3 Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року сторони підписали Акт приймання-передачі Реєстру Боржників, за формою встановленою в Додатку № 2 до цього Договору (а.с.19). Як вбачається з повідомлення ТОВ «Дата [PERSON]» датованого 19 жовтня 2016 року за вихідним №001459520-1, [PERSON] повідомлено за адресою: м. Суми вул. Н.Сироватська, 65 кв. гурт., що на підставі Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року укладеного між ТОВ «Дата [PERSON]» та ТОВ "ФК "ЄАПБ", з 10 жовтня 2016 року ТОВ "ФК "ЄАПБ" є новим кредитором, який має право грошової вимоги та отримання заборгованості за кредитним договором №401187339 від 26 травня 2012 року (а.с.11). Крім того, аналогічне повідомлення боржнику [PERSON] на адресу м. Суми, вул. Н.Сироватська,65 кв. гурт. було направлено 24 жовтня 2016 року за вихідним номером 001459520-1 ТОВ "ФК "ЄАПБ" (а.с.12). Ст. 514 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків (ч.2 ст. 514 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [INFO] починаючи з 16 січня 2008 року, тобто на час укладення кредитного договору з ПАТ «Альфа Банк» 26 травня 2012 року також був зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується копією паспорту відповідача, яку суду надав сам позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» (а.с.8-9). Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням ч. 2 ст. 516 ЦК України. Однак, і клієнт ТОВ «Дата [PERSON]», і фактор ТОВ «ФК «ЄАПБ» направляли повідомлення про відступлення права вимоги за іншою адресою, ніж визначеною в кредитному договорі, тобто не за місцем проживання та реєстрації відповідача (а.с.8), що в свою чергу не можна вважати безумовним виконанням вимог ч. 2 ст. 516 ЦК України. Інших належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 57-58 ЦПК України на підтвердження того, що клієнт ТОВ «Дата [PERSON]» та фактор ТОВ «ФК «ЄАПБ» виконали вимоги ч. 2 ст. 516 ЦК України, суду надано не було. Тобто, боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. У своїй позовній заяві ТОВ «ФК «ЄАПБ», посилаючись на умови договорів відступлення права вимоги (п.4.4.3 Договору факторингу від 30 вересня 2014 року укладеного між ПАТ Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]» та п.5.4.3 Договору факторингу від 10 жовтня 2016 року, укладеного між ТОВ «Дата [PERSON]» та ТОВ"ФК"ЄАПБ"), вказує, що умовами цих договорів факторингу передбачено обовязок перерахувати кошти отримані від боржника на виконання зобовязання на рахунок нового кредитора. Позивач зазначає, що боржником [PERSON] не виконаного зобовязання за кредитним договором ні перед жодним з кредиторів. Дану обставину підтвердив у судовому засіданні і відповідач [PERSON], який не заперечував проти суми наявної заборгованості, яка утворилась за кредитним договором № 401187339 від 26 травня 2012 року на час укладання договорів факторингу, і не була погашена на час розгляду справи в суді. Тобто, судом встановлено, що боржник [PERSON] не сплачував заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 822,64 грн. жодному з кредиторів. Так, у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року №6-979цс15, на яку посилається позивач у своєму позові, як на правову підставу виконання зобовязань боржником саме йому, зазначається, що в частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суди дійдуть обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обовязку погашення кредиту взагалі. Так ст. 360-7 ЦПК України визначено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу Однак при розгляді даної справи, суд відходить від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року №6-979цс15, зазначаючи наступне. Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора в зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість, частина друга вказаної статті зобовязує кредитора (кредиторів) повідомити боржника про таку заміну, в іншому випадку, кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Суд вважає, що позивач формально підійшов до виконання вимог ст. 516 ЦК України, що в свою чергу привело до порушень прав боржника у зобовязанні відповідача [PERSON], наданих йому ст. 518 ЦК України, а саме: заперечувати проти вимоги нового кредитора у зобовязанні саме на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Статтею 1082 ЦК України, на яку посилається позивач, визначено порядок виконання боржником грошової вимоги факторові. За змістом цієї норми боржник зобовязаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обовязку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обовязку перед ним. Однак, судом встановлено, що стороною позивача вказані вимоги закону дотримані не були, скільки направлення повідомлення як клієнтом так і фактором за адресою боржнику, що не вказана в умовах договору та у інформації, наявній у кредитній справі, не можна вважати належним повідомленням боржника про заміну сторони у зобовязанні, не зважаючи на те, що судом встановлено, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, що в свою чергу виключає застосування положень, викладених у постанові ВСУ № 6-979цс15від 23 вересня 2017 року. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). Відповідач [PERSON] вказує, що перебіг строку позовної давності починається з 29.11.2013 року, тому що остання сума за кредитом у розмірі 500 грн. була сплачена ним 02.10.2013 року, наступний платіж повинен бути здійснений 28.11.2013 року, але відповідач даний платіж не сплатив, чим порушив умови договору, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем (а.с.10). Таким чином, з моменту несплати чергового платежу первісний кредитор ПАТ «Альфа-Банк» (а в подальшому особи, які отримали право вимоги) мали право звернутися до суду з вимогою про стягнення суми заборгованості впродовж трьох років, а тому загальний строк позовної давності по даній справі сплив 29.11.2016 року, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 179 ЦПК України). Позивач не довів належними, достатніми та допустимими доказами тієї обставини, що відповідач був повідомлений про заміну кредиторів у кредитному зобовязанні та що йому було надано докази переходу до позивача прав у кредитному зобовязанні, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed