Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

12.09.2019 року позивач [PERSON] звернулася з позовної заявою в Корабельний районний суд міста Миколаєва до відповідача Миколаївської міської ради про визнання за нею права власності на 1/4 частини житлового будинку з господарськими надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог пояснила те, що позивачу - [PERSON] , на підставі договору дарування від 11.06.2009 року, на праві приватної власності належить 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Після укладання договору, з метою набуття права власності на весь вищевказаний будинок, позивач довгий час намагалася розшукати [PERSON] , яка є власницею 1/4 частини спірного житлового будинку. Остання проживає в Росії, однак повертатися до України вона не збирається, позивач намагалася розшукати її, однак спроби були марними. У червні 2009 року позивач переїхала до будинку за адресою: [ADDRESS] де і проживає постійно вже більше 10 років. За цей час позивач за власні кошти зробила у будинку капітальний ремонт, побудувала гараж, сплачує комунальні платежі, підтримує чистоту та порядок у будинку, веде домашнє господарство, тобто добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується будинком за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищенаведеного позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, задля захисту свого права, бо це питання не можливо вирішити в позасудовому порядку. В судове засідання сторони не з"явилися. В судове засідання сторони не з"явились, були повідомлені про час та місце розгляду справи у порядку встановленому ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Позивач надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила про задоволення позову. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач, повідомлений своєчасно та належним чином, в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив. Крім того, ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі було відразу розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення відповідачу. Частина четверта статті 223 ЦПК України, роз"яснює про наслідки неявки в судове засідання учасника справи: у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з"явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги вмотивованими та такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що позивачу - [PERSON] , на підставі договору дарування від 11.06.2009 року, на праві приватної власності належить 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Після укладання договору, з метою набуття права власності на весь вищевказаний будинок, позивач довгий час намагалася розшукати [PERSON] , яка є власницею 1/4 частини спірного житлового будинку. Остання проживає в Росії, однак повертатися до України вона не збирається, позивач намагалася розшукати її, однак спроби були марними. У червні 2009 року позивач переїхала до будинку за адресою: [ADDRESS] де і проживає постійно вже більше 10 років. За цей час позивач за власні кошти зробила у будинку капітальний ремонт, побудувала гараж, сплачує комунальні платежі, підтримує чистоту та порядок у будинку, веде домашнє господарство, тобто добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321, ст. 328 ЦК України, право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб"єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається лише за рішенням суду. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень нині діючого ЦК України, правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України. Набувальна давність як підстава виникнення права власності, запроваджена ст. 344 ЦК України, застосовується з 1 січня 2004 року, а з врахуванням п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК - не раніше 1 січня 2001 року. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved