Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

16.01.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Мишурин Ріг» про визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що він успадкував після смерті свого батька [PERSON] земельну ділянку (пай), площею 3.520 га, яка розташована на території Мишуринрізької сільради. З відповідачем, його покійним батьком було укладено Договір оренди земельної ділянки від 21.06.10р. Договір укладений строком на 10 років. Розділом 13 Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання умов Договору сторони несуть відповідальність відповідно до Закону та цього договору. Але самим договором не передбачено будь-якої відповідальності за несвоєчасний розрахунок та інші порушення його умов. В розділі «Орендна плата» також відсутня відповідальність за несплату та несвоєчасну сплату орендної плати. В Договорі також відсутня одна з істотних умов, а саме умова збереження стану об»єкта оренди. Відповідачем допущено ряд суттєвих порушень вимог Закону-161 та Договору. Відповідачу була направлена заява від 29.01.13р. про дострокове розірвання Договору, але заява залишена відповідачем без уваги та відповіді, на підставі чого просить визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки від 21.06.10р., який зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему у Верхньодніпровському районі за № 122100004000736 від 14.07.2011р., а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В судове засідання позивач не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що на день розгляду справи будь-яки права позивача не порушені, але відсутність певних істотних умов в договорі не вилучає можливість порушення прав позивача в майбутньому. Представник відповідача в судове засідання зявився, позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Надав письмові заперечення в яких зазначав, що сторонами в договорі передбачені усі істотні умови, крім того, нормами діючого законодавства врегульовані певні правовідносини, що позбавляє сторони від необхідності включати таки положення до договору. Зазначав, що позивачем не доведено, порушення його права у звязку з відсутністю у договорі певних умов, які він вважає суттєвими (а.с. 22-26). Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] був власником земельної ділянки, площею 3,520 га, що розташована території Мишуринрізької сільської ради, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП №088791, виданого 02.11.2001р. головою Мишуринрізької сільської ради та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №275 (а.с. 14). Між [PERSON] та відповідачем укладений договір оренди вказаної земельної ділянки, зареєстрований 14 липня 2011 року в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області №122100004000736 (а.с. 9-12). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2013р. позивач отримав в спадщину після померлого [PERSON] вищевказану земельну ділянку. Право власності позивача на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.08.2013р., що підтверджується Витягом з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7895038 (а.с.7-8). В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, за змістом ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно зі ст. 2 Закону «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. ст. 16, 18, 19 вказаного Закону договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації й на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про оренду землі" є укладеним із моменту його державної реєстрації. Згідно з Порядком державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року N 2073, і відповідно до Указу Президента України від 17 лютого 2003 року "Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру", який у силу ст. 106 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України, обов'язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок покладено на Державний комітет України по земельних ресурсах. Як убачається із матеріалів справи спірний договір, підписаний сторонами та зареєстрований 14 липня 2011 року в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у відділі Держкомзему у Верхньодніпровському районі Дніпропетровської області №122100004000736 (а.с. 9-12). Отже Договір оренди земельної ділянки, укладений між сторонами, набув чинності 14 липня 2011 року (дата реєстрації договору) та з цього дня у сторін виникли зобовязання за цим договором. Також між ТОВ Агрофірма «Мишурин Ріг» та землевласником [PERSON] підписаний Акт прийому-передачі земельної ділянки в оренду (зворотна сторінка а.с. 11). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Таким чином, з урахуванням положень ст. 2 Закону «Про оренду землі», ст.. 770 ЦК України, до позивача, як до спадкоємця прав та обовязків померлого [PERSON], перейшли права та обовязки орендодавця за Договором оренди земельної ділянки від 21.06.2010р., укладеного між [PERSON] та відповідачем. Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р., правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Проте позивачем не зазначено у чому саме полягає порушення його законних прав та не доведено порушення його права у звязку з відсутністю в договорі оренди умов збереження стану обєкту оренди умов передачі у заставу та внесення до статутного права оренди земельної ділянки, тому відсутні підстави для судового захисту шляхом визнання договору оренди недійсним. Також суд відхиляє доводи позивача про відсутність в договорі положень про відповідальність орендаря за несплату та несвоєчасну сплату орендної плати, з огляду на наступне. Відповідно до Розділу 13 Договору оренди, за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. Як убачається із змісту Договору оренди, орендна плата визначена в гривні, тобто є грошовим зобовязанням, в розумінні ст.. 533 ЦК України. Відповідальність за порушення грошового зобовязання передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді зобов'язання боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Крім того, правовим наслідком систематичної несплати орендної плати, також може бути припинення права користування земельною ділянкою, що передбачено п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України. Отже зазначеними положеннями ЦК України та ЗК України, передбачена відповідальність орендаря за несплату або несвоєчасну сплату орендної плати, а само по собі включення в умови договору відсильної норми ні є порушенням положень ЦК України та Закону України «Про оренду землі» тому не може були підставою для визнання договору недійсним. Також суд вважає неспроможними доводи позивача про порушення відповідачем умов договору та положень Закону України «Про оренду землі» в частині своєчасного та в повному обсязі внесення орендної плати, оскільки неналежне виконання умов договору не є підставою для виконання його недійсним, оскільки така підстава не передбачена нормами діючого законодавства. За такими обставинами позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed