Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом, про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження власним нерухомим майном та просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, загальною площею 124,8 кв.м., з неї житлова - 84,1 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Усунути перешкоди в здійсненні нею права розпорядження власним нерухомим майном шляхом скасування: а) записів в реєстрі нотаріальних дій, внесених приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною від 26.10.2009 року за реєстр. № 1623 щодо посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного 26.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] ; б) записів про реєстрацію вищевказаного договору дарування житлового будинку, внесених приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною до Державного реєстру правочинів від 26.10.2009 року за реєстр. № 3679172; в) записів про реєстрацію права власності на житловий будинок з приналежним майном, що знаходиться по [ADDRESS] , проведеної від 16.11.2009 року за реєстр. № 27881456 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Позивач є спадкоємцем після його смерті за заповітом, але не може оформити своїх спадкових прав на Ѕ частини житлового будинку по [ADDRESS] через невизнання відповідачем [PERSON] таких прав у зв`язку із державною реєстрацією права власності на дане нерухоме майно в цілому на його ім`я на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 26.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] і зареєстрованого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною в реєстрі нотаріальних дій від 26.10.2009 за реєстр. № 1623. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Горох В.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів, наведених в позовній заяві та письмових поясненнях, просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подавши відзив на позовну заяву, у якому просить розгляд справи проводити у його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , в обґрунтування якого відповідач покликається на дійсність укладеного їх матір`ю [PERSON] на його користь вищевказаного договору дарування спірного житлового будинку від 26.10.2009, стороною якого позивачка не являється та яка не довела порушення своїх прав ним, у зв`язку із чим звертає увагу суду на пропуск позивачкою трьохрічного строку позовної давності при зверненні з цим позовом до суду, на застосуванні яких відповідач наполягає. Крім того відповідач покликався на приховання позивачкою факту щодо наявності на території спірного домоволодіння двох житлових будинків: по [ADDRESS] , що на даний час належить йому та будинку по [ADDRESS] , який належав батьку [PERSON] та був успадкований за батьківським заповітом позивачкою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подавши 19.02.2019 до суду письмову заяву, у якій повідомила про визнання нею позовної заяви [PERSON] у повному обсязі та просить розглянути справу в цілому за її відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Милятинська сільська рада Буського району Львівської області явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечила, направивши письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності та не заперечує проти задоволення позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Буського районного нотаріального округу Кушинська Л.Я. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила про те, що договір дарування житлового будинку від 26.10.2009 за реєстр. № 1623 був посвідчений нею з дотриманням вимог чинного законодавства України, оскільки дарувальниця [PERSON] подала заяву про те, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю, яка долучена до вказаного договору дарування. Відтак проти задоволення позовних вимог заперечує та просить розгляд справи проводити у її відсутності. Заслухавши доводи позивачки та її представника, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи із таких мотивів. Статтею 129 Конституції України передбачено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно вимог статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони по справі відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] є рідними братом і сестрою, а відповідачка [PERSON] є їхньою матір`ю. [INFO] помер батько позивачки і відповідача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його смерть, копія якого долучена до справи, який був чоловіком відповідачки [PERSON] . За час свого життя спадкодавець [PERSON] особисто розпорядився всім своїм майном, яке належало йому на день смерті, склавши на користь своєї дочки [PERSON] заповіт, який посвідчений секретарем виконкому Милятинської сільської ради Гриневич С.М. від 18.12.2002 за реєстр. № 32, який не змінювався та не скасовувався, про що свідчить відповідна відмітка на ньому. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом, до складу якої увійшло право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", спадкове домоволодіння складається із житлового будинку (літера «А-1») з підвалом (літера "Пд-а") та сходами (літера "а"), загальною площею 124,8 кв.м., з неї житлова - 84,1 кв.м., гаражу (літера «Б»), господарської будівлі (літера «В»), колодязю (літера "К"). Спадковий житловий будинок побудований в 2002 році, є придатним для проживання і не є об`єктом самочинного будівництва. Інвентаризаційна вартість житлового будинку з приналежним майном становить 312 762 грн. Зазначений житловий будинок належав спадкодавцю [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, так як він був збудований (створений) за час шлюбу, укладеного 17 травня 1958 року з відповідачкою [PERSON] . Дана обставина стверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Милятинською сільською радою від 02.10.2002 за реєстр. № 312, повторним свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 05.12.2017, нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 04.10.2002 про надання згоди на відчуження майна, рішенням Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.08.2004 у цивільній справі 2-30/2004, якими визнано недійсним договір дарування житлового будинку посвідченого Буською державною нотаріальною конторою 04.10.2002 за реєстр. № 2474. 27 червня 2008 року [PERSON] подала до Буської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі якої заведена спадкова справа № 465/2008, що стверджується матеріалами спадкової справи. Судом встановлено, що позивачка не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки на день звернення з такою заявою житловий будинок по [ADDRESS] перебував під арештом, накладеного Буським районним судом Львівської області в рамках розгляду цивільної справи №2-30/2004. Зазначений арешт був скасований судом на підставі заяви відповідача [PERSON] від 27.08.2009 року. Відтак від спадкодавця [PERSON] до позивачки перейшло право власності на Ѕ частини житлового будинку по [ADDRESS] на підставі заповіту, посвідченого секретарем Милятинської сільської ради Буського району Львівської області 18 грудня 2002 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 року, яке залишено без змін Апеляційним судом Львівської області та набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування житлового будинку, укладеного 04.10.2002 між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого Буською державною нотаріальною конторою від 04.10.2002 року № 2474, який вчинено під впливом фізичного та психологічного насильства з боку останнього по відношенню до своїх батьків. 26 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] повторно був укладений договір дарування вищезазначеного житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. від 26.10.2009 за реєстр. № 1623 без відома позивача. В судовому засіданні встановлено, що при укладенні цього договору дарувальниця [PERSON] приховала факт володіння житловим будинком на праві спільної сумісної власності подружжя та наявність відкритої 27 червня 2008 року спадкової справи №465/2008, діючи під приводом погроз свого сина [PERSON] . Як наслідок приватний нотаріус Кушинська Л.Я. посвідчила договір дарування із урахуванням заяви [PERSON] від 26.10.2009 без зазначення в ній відомостей про належність житлового будинку на праві спільної сумісної власності, що підтверджується показаннями позивачки [PERSON] , допитаної в судовому засіданні в якості свідка, чого відповідачами та третіми особами спростовано не було. Зокрема свідок [PERSON] повідомила, що на території домоволодіння її батьків у селі Ріпнів Буського району Львівської орбласті є два будинки: старий по [ADDRESS] , який непридатний для проживання та новий будинок по [ADDRESS] , що був побудований у 2002 році, у який вона одразу після побудови вселилась разом із дочкою Терезою та проживають до цього часу. Відповідач [PERSON] володіє іншим житлом, яке знаходиться в с. Неслухів Кам`янко-Бузького району Львівської області. Він не визнає її спадкових прав на Ѕ частини житлового будинку по [ADDRESS] , вчиняє при цьому психічне та фізичне насильство по відношенню до неї та їх матері [PERSON] . Після того, як відповідач [PERSON] пригрозив виселити її разом із дочкою Терезою після досягнення останньою повноліття, тобто після 04 жовтня 2018 року, [PERSON] повторно в травні 2018 року звернулась до Буської державної нотаріальної контори з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , у чому державним нотаріусом було відмовлено через відсутність у заявника правовстановлюючих документів на вищенаведене нерухоме майно. Крім того, у судовому засіданні приватний нотаріус Кушинська Л.Я. пояснила, що якщо б дарувальниця [PERSON] вказала в своїй заяві про належність спірного житлового будинку на праві спільної сумісної власності подружжя, то вона б не посвідчила договір дарування на житловий будинок в цілому. Відтак така нотаріальна не відповідає вимогам п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 (в редакції чинні станом на 26.10.2009). Згідно вимог статті 392 ЦК України, яка включена до глави 29 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У своїй Постанові від 23.01.2013 року, яка ухвалена в справі № 6-164 цс 12, Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені чи не визнані права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. В пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. В пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Аналіз досліджених та встановлених судом фактичних обставин справи безспірно свідчить про те, що порушення прав та інтересів позивачки мають триваючий характер, а тому суд вважає, що строк позовної давності позивачкою з цих підстав пропущений не був, а відтак доводи відповідача щодо застосування строків позовної давності є необгрунтованими. Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного органу юстиції та печаткою Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України. В пункті 1.2. Інструкції про ведення Державного реєстру правочинів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 18.08.2004 року № 86/5 (в редакції чинній станом на 26.10.2009) зазначено, що державна реєстрація правочину проводиться реєстратором шляхом унесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Про внесення запису до Державного реєстру правочинів реєстратор видає кожній особі, яка отримала примірник правочину, або уповноваженим особам витяг з Державного реєстру. У справі нотаріуса, який посвідчив правочин, залишається витяг про реєстрацію, який виготовляється реєстратором безкоштовно з використанням спеціального бланка документів реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України. Згідно ч. 3 ст. 51 Закону України «Про нотаріат» у разі виявлення нотаріусом, що ним допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус зобов`язаний повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. Відповідно до п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 (в редакції чинні станом на 26.10.2009) при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена/неодружений, удова/удівець) відчужував подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Про можливість скасування нотаріальної дії роз`яснено в п. 12 Постанови Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2, згідно якого при складанні та ухваленні рішення суди мають керуватися роз`ясненнями, наданими Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31.01.1992 № 2. Відповідно до абзаців 2 та 3 п. 14 цієї Постанови з урахуванням вимог ЦПК, у резолютивній частині рішення, зокрема, повинно бути зазначено про задоволення позову або про повне чи часткове залишення його без задоволення. При задоволенні позову про оскарження нотаріальних дій суд має їх скасувати, зазначивши, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди. У відповідності до абзацу 2 частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Відповідно до вимог ст. 1216, ст. 1217, ст. 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно вимог ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право протягом шестимісячного строку подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Стаття 391 ЦК України, на яку покликається позивачка, на думку суду, не підлягає до застосування, оскільки зазначена правова норма передбачає усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння. В даному випадку позивач просить усунути перешкоди в користуванні майном, що пов`язано із позбавленням відповідача [PERSON] права володіння Ѕ частиною житлового будинку, а відтак позовні вимоги в цій частині, на думку суду, до задоволення не підлягають. Натомість, з огляду на вказане, суд вважає, що слід задовольнити вимоги позивачки в частині визнання за нею права власності на Ѕ частину житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки спадкодавцю на момент його смерті належала половина спірного будинку, який перебував у спільній сумісній власності, а позивачка прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а протягом шестимісячного строку не заявила про відмову від неї. Ураховуючи те, що нотаріальні дії у виді посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного 26.10.2009 між [PERSON] та [PERSON] та відповідні записи, які пов`язані з посвідченням такого договору, порушують вищевказане право позивачки, були вчинені нотаріусом із вищеописаними порушенням вимог законодавства, а тому підлягають скасуванню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Зокрема суд вважає, що основний аргумент відповідача [PERSON] щодо застосування до позовних вимог строків позовної давності може свідчити про фактичне визнання ним позову, оскільки строк позовної давності може застосовувася виключно при наявності підстав для задоволення позовних вимог. Натомість відмова в задоволенні позову по суті виключає одночасне застосування строків позовної давності та відмову в позові з цих мотивів. Відтак, судом надано правову оцінку основним аргументам і доводам відповідача [PERSON] , які зводяться до застосування строків позовної давності та непорушення прав позивачки за договором дарування будинку. Зокрема суд вважає, що строки позовної давності до вимог позивачки не підлягають застосуванню, ураховуючи пред`явлення позову на підставі положень статті 392 ЦК України, а також триваючий характер порушення прав та інтересів позивачки. Що стосується аргументів відповідача на користь дійсності укладеного на його користь договору дарування житлового будинку, то такі вимоги не є предметом спору, а лише нотаріальна дія і записи щодо нього. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, що буде справедливим і пропорційним з урахуванням фактичних обставин справи та взаємовідносин між сторонами та забезпечить дотримання принципу верховенства права при вирішенні даного спору. Ураховуючи наведене та

Outcome: partial