Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до Державного підприємства «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 12127,32 грн., стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 59095,50 грн. та моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 01.06.201 року по 02.03.2020 року працювала на Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді провідного інженеру відділу водопостачання та очистки промстоків. Зазначена обставина підтверджується наказами про прийняття на роботу №213-к від 27.05.2016 року та наказом №51-к від 28.02.2020 року про звільнення. Відповідно до Довідки ДП "Укр НТЦ"Енергосталь"" від 15.09.2020 року №Б-02/575 за період з 01.04.2018 року по 02.03.2020 року загальний розмір нарахованої але не виплаченої заробітної плати становить 117611,33 грн. Відповідно до Довідки ДП "Укр НТЦ"Енергосталь"" від 15.09.2020 року №Б-02/574 розрахунок компенсації втрати заробітної плати, в зв`язку з порушенням строків виплати, загальна сума компенсації за період з 01.04.2018 по 02.03.2020 року складає 4369,02 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.09.2020 року по справі №638/2744/20 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача заборгованість по нарахованій, але не сплаченій заробітній платі за період з 01.09.018 року по 31.12.2019 року в розмірі 105896,31 грн., а також компенсацію втрат заробітної плати, в зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 11715,02 грн. Ухвалою від 09.10.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем в установленому законом порядку не подано відзив на позовну заяву, тому суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами. Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до частини 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що позивач [PERSON] працює у Державному підприємстві «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь», а саме з 01.06.2016 року по 02.03.2020 рокe перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Український науково-технічний центр металургійної промисловості «Енергосталь» на посаді провідного інженеру відділу водопостачання та очистки промстоків, про що свідчить наказ про прийняття на роботу від 27.05.2016 року №213-к, та наказ про звільнення №51-к від 28.02.2020 року. Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Частиною 5 вказаної статті встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Частиною 6 ст.24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. У ст.30 вказаного Закону міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. В спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з ДП «УкрНТЦ «Енерготаль» в трудових відносинах, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, але не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З довідки про розмір нарахованої та не виплаченої заробітної плати [PERSON] ДП "Укр НТЦ"Енергосталь"" від 15.09.2020 року №Б-02/575 за період з 01.04.2018 року по 02.03.2020 року загальний розмір нарахованої але не виплаченої заробітної плати становить 117611,33 грн. Відповідно до Довідки ДП "Укр НТЦ"Енергосталь"" від 15.09.2020 року №Б-02/574 розрахунок компенсації втрати заробітної плати, в зв`язку з порушенням строків виплати, загальна сума компенсації за період з 01.04.2018 по 02.03.2020 року складає 4369,02 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.09.2020 року по справі №638/2744/20 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з відповідача заборгованість по нарахованій, але не сплаченій заробітній платі за період з 01.09.018 року по 31.12.2019 року в розмірі 105896,31 грн., а також компенсацію втрат заробітної плати, в зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 11715,02 грн. Судом встановлено, що позивач відповідно до наказу №51-к від 28.02.2020 року звільнена, однак в день звільнення розрахунок по заробітній платі з нею здійснено не було. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, відповідно до якого середній заробіток за час затримки розрахунку складає 59095,50 грн. А тому, вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення на користь позивача заробітну плату в межах суми платежу за один місяць. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Враховуючи те, що противоправні дії відповідача завдали позивачу моральних страждань, які полягають у тому, що позивач повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя (а саме позбавлення позивача належних йому коштів протягом значного періоду), тому з урахуванням перенесених моральних та психологічних страждань, наслідком яких стало майнового, фізичного та духовного стану позивача, суд дійшов висновку про стягнення з Державного підприємства "Український науково-технічний центр металургійної промисловості "Енергосталь" на користь позивача у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 5000,00 гривень. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки під час розгляду справи в усіх судових інстанціях від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини 1 статті 5 ЗУ «Про судовий збір» ), а також той факт, що позивачем заявлено дві позовні вимоги, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1816 грн. судового збору. На підставі викладеного, ст..ст.44,94, 97, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст.21, 22 ЗУ «Про оплату праці»,

Outcome: partial