Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період часу з 08 липня 1993 року по 29 листопада 2019 року позивачка працювала на ДП "ВК"Краснолиманська". 29 листопада 2019 року позивачка звільнилась з ДП "ВК"Краснолиманська" за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, наказ №3311/К від 29.11.2019 року. Відповідно до ст.116 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником повний розрахунок. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В день звільнення відповідач не повністю розрахувався з позивачкою і лише 24 липня 2020 року вона отримала повний розрахунок при звільнені. Середньоденний заробіток складає: 741,37 грн. Таким чином з 29 листопада 2019 року по 24 липня 2020 року (включно) розмір середньої заробітної плати за час затримки повного розрахунку при звільнені складає 120101,94 гривень. Позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь средній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2019 рок по 24.07.2020 року в розмірі 120101,94 гривень та моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Ухвалою суду від 10.08.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 10.09.2020 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з несплатою позивачкою судового збору при зверненні до суду за дві позовні вимоги. У зв`язку з тим, що позивачкою надано до суду квитанції, що підтверджують сплату судового збору, ухвалою суду від 28.09.2020 року продовжено розгляд справи. Представник відповідача у відзиві на позов зазначила, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. На думку представника відповідача, звільнення позивача здійснено у повній відповідності до норм чинного законодавства. Підприємством було проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до ПКМУ № 100. Середньоденний заробіток позивача складає за останні 2 місяці - 741,37 грн. Даний факт підтверджується довідкою № 1008 від 29.07.2020р., яка долучена до позовної заяви. Відповідач отримав позовну заяву з вимогою про проведення відповідного розрахунку тільки в судовому порядку, під розписку 11.08.2020 року. За таких обставин, відповідач вважає, що період затримки розрахунку при звільненні слід вважати з дня отримання представником відповідача копії позовної заяви - 11.08.2020 року. Таким чином, на думку представника відповідача, звільнення позивача здійснене у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Виходячи з викладеного, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2019 року по 24.07.2020 року є безпідставними та не підлягають задоволенню. У доповненні до відзиву представник відповідача зазначила, що в якості підстав для стягнення моральної шкоди позивачем зовсім не зазначено той факт, що незаконними діями відповідача у результаті затримки розрахунку при звільненні було спричинено моральну шкоду. Однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача, та його вини. Позивач не надав доказів у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникненню у позивача моральних страждань. Враховуючи вищевикладене, на думку відповідача відсутні докази протиправних дій відповідача, що спричинили позивачеві моральної шкоди, та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Виходячи з викладеного, на думку представника відповідача, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та не підлягають задоволенню. Позивачка надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача до відзиву на позов долучила заяву про розгляд справи без її участі. Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Наказом генерального директора ДП ВК «Краснолиманська» [PERSON] звільнена за власним бажанням з 29.11.2019 року за власним бажанням (а.с.2, 3). Середньоденна заробітна плата [PERSON] , згідно довідки № 1008 від 29.07.2020 року, складає 741,37 гривень (а.с.15). Згідно довідки № 1009 від 29.07.2020 року при звільненні [PERSON] нараховано за листопад 2019 року 65456,14 гривень, після утримань обов`язкових податків та платежів до виплати - 52515,82 гривень. Остаточна дата розрахунку при звільненні 24.07.2020 року (а.с.16). Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивачка звільнена 29.11.2020 року, на дату звільнення була наявна заборгованість із заробітної плати в розмірі 52515,82 гривень, яка виплачена 24.07.2020 року. Норми статті 47 КЗпП України вказують про обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку в розмірі 120101,94 гривень зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі в розмірі 52515,82 гривень, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 52515,82 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними в п.13 постанови від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Факт невиплати позивачці нарахованих їй сум заробітної плати, починаючи з листопада 2019 р. свідчить про спричинення позивачці моральних страждань та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює спричинену позивачці моральну шкоду в 500 гривень, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У поданному позові вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні об`єднана з вимогою про стягнення моральної шкоди. Позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 2041,82 гривень (840,80 - вимога про стягнення моральної шкоди та 1201,02 - вимога про стягнення середнього заробітку. Оскільки позовні вимоги суд задовольняє частково, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 567 гривень 25 копійок (525,21 - вимога про стягнення середнього заробітку, 42,04 - вимога про стягнення моральної шкоди).

Outcome: partial