Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

01.06.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 03.01.2017 року по 03.06.2017 року у розмірі 16 000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 01.11.2016 року його було прийнято на роботу на посаду виконроба до Приватного підприємства "Подік" .03.01.2017 року його звільнено із займаної посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Позивачеві не виплачено заробітну плату за період з 01.12.2016 року по 03.01.2017 року в сумі 3200,00 грн. та розрахункові, внаслідок відсутності коштів. 30.03.2017 року позивач звернувся до Управління Держпраці в Житомирській області, однак, 24.04.2017 отримав відповідь про те, що в ході перевірки виявлено правопорушення, ПП "Подік" винесено припис на усунення порушень. Під час перевірки позивачеві нарешті виплатили заробітну плату за період з 01.12.2016 року по 03.01.2017 року та розрахункові, однак, несвоєчасною виплатою коштів йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 5000 грн. та просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 06.06.2017 року відкрито провадження по справі. У подальшому позовні вимоги уточнив та просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 03.01.2017 року по 28.11.2017 року у розмірі 34000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. 06.12.2017 року представником відповідача до суду подано відгук на уточнюючу позовну заяву. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що позивача 01.11.2016 року під час прийому на роботу додатково ознайомлено про умови праці та тривалість робочого часу, про що зазначено в наказі підприємства №48-в від 01.11.2016 року. Відповідно до колективного договору підприємства оплата праці є відрядною, а отже не прив'язується до мінімальної заробітної плати. Вимоги позивача щодо виплати середнього заробітку в розмірі 34800,00 грн. не відповідають дійсності та є хибними, а стягнення середнього заробітку після повного розрахунку не передбачено чинним законодавством. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з копії трудової книжки, позивача було прийнято на посаду виконроба Приватного підприємства "Подік" з 01.11.2016 року згідно наказу №62-К від 01.11.2016 року. Відповідно до заяви [PERSON] від 01.11.2016 року при прийомі на роботу останній був ознайомлений з умовами праці, правами і обов'язками, оплатою праці, а також з правилами внутрішнього трудового розпорядку і колективного договору. Згідно наказу №48-в від 01.11.2016 року у зв'язку із складною економічною ситуацією, що склалася на підприємстві з 01.01.2017 року встановлено тривалість робочого часу чотири години, про що працівників підприємства повідомлено під підпис, зокрема і [PERSON] 03.01.2017 року позивача звільнено з займаної посади згідно п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу № 70-К від 28.12.2016 року. З 10.01.2017 року позивач працює в ТОВ "ТЕТЕРІВ-БУДПРОЕКТ" на посаді виконавця робіт, що підтверджується довідкою №77 від 05.10.2017 року. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 ППВСУУ №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь - період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач як на підставу своїх вимог посилається на те, що звільненні з ПП «Подік» з ним не було проведено повного розрахунку. Як вбачається з листа Управління Держпраці у Житомирській області від 20.04.2017 №19/112/П-384, в ході перевірки у ПП «Подік» встановлено, що мало місце порушення ст. 116 КЗпП України в частині невиплати позивачеві розрахункових коштів, належних йому у день звільнення. Прицьому, вказаним листом не зазначено, який саме розмір заборгованості та за який період не було виплачено [PERSON] Позивач не надав суду доказів, які підтверджують вищевказану обставину. Відповідач в своїх запереченнях посилається на те, що будь-яких вимог [PERSON] щодо невиплати заборгованості по заробітній платі на момент звільнення не мав. Враховуючи те, що позивач не надав суду переконливих доказів, які б вказували на наявність заборгованості по заробітній платі, на період її виникнення та період прострочення, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог про стягнення коштів на підставі ст.117 КЗпП. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з вказаного вище листа Управління Держпраці у Житомирській області №19/112/П-384 від 20.04.2017 року встановлено, шо при проведенні перевірки ПП "Подік" мало місце порушення ст.116 КЗпП України в частині не виплати [PERSON] розрахункових коштів, що належали йому на день звільнення та винесено припис на усунення виявлених порушень. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає доведеними обставини, що через невиконання ст. 116 КЗпП України відбулося порушення трудових прав позивача, внаслідок чого останній був позбавлений можливості отримати належну йому заборгованість по заробітній платі вчасно та розпоряджатися нею на власний розсуд, що призвело до втрати нормальних зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та останній вимушений в судовому порядку відновлювати своїх порушені трудові права, а тому суд, виходячи з принципів виваженості, розумності і справедливості, вважає за можливе частково задовольнити вимогу щодо відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Outcome: dismissed