Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

[PERSON], звернувшись з відповідним позовом до суду обґрунтовує свої вимоги наступним. Між ним та відповідачем був укладений кредитний договір на суму 303500,00 доларів США. З метою забезпечення зобовязань був укладений також іпотечний договір. Вважає, що кредитний та іпотечний договори суперечать вимогам ЦК України, а тому є недійсними. Вказує, що кредитний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Його не повідомлено в повному обсязі про умови надання кредиту. Неповідомленням та недотриманням закону у частині змісту договору, відповідач ввів його в оману, що є нечесною підприємницькою практикою та має наслідком недійсність договору. Крім того, відповідач не зазначив про існування прихованих платежів: оплати послуг нотаріуса та страхування, про комісійну винагороду банку; порушив вимоги пунктів 3.1-3.4, 3.7-3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Просить суд визнати недійсними кредитний та іпотечний договори. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Додатково зазначили, що банк вимагає повернути грошову суму у значно більшому розмірі, ніж це передбачено, договір про надання кредиту не відповідає вимогам закону, не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням його прав як споживача фінансових послуг. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача зазначив, що кредитний та іпотечний договори відповідають всім вимогам діючого законодавства (а.с.30-31). Вважає безпідставними посилання позивача на додаток № 2 до кредитного договору, оскільки ним визначено саме орієнтовну сукупну вартість кредиту при ідеальному виконанні позивачем кредитних зобовязань. Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання договору недійсним позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України). За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судовим розглядом встановлено, що 07 серпня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Електрон банк» (ПАТ [PERSON]) укладено кредитний договір № KF51309. Згідно вказаного договору банк надав позивачу кредит на придбання будинку та земельної ділянки в сумі 303500,00 доларів США строком на 25 років зі сплатою 12,5% річних. (а.с.6-13). В цей же день для забезпечення виконання зобовязань між сторонами був укладений іпотечний договір (а.с.14-19). Згідно додатку №3 до заповненої позивачем заяви анкети (а.с.32-36) останній був повідомлений про надання йому достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту та розрахунок такої вартості (а.с.36-38), про що свідчить його особистий підпис. Статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)\~передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Приписами ст. 1054 ЦК України, встановлено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, законодавчо встановлено, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України "Про захист прав споживачів". Зазначені статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача, і не містять підстав для визнання договорів споживчого кредиту недійсними. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений Кредитний договір був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору та додатків до нього. Окрім цього, [PERSON] України "Про захист прав споживачів" містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що позивач не надав доказів, що не був належним чином повідомлений про всі умови кредитного та іпотечного договорів. Як вбачається з кредитного договору та додатків до нього, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням, витрат та щодо сукупної вартості договору. Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несправедливості умов кредитного договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи на договорах та додатках. Суд вважає безпідставними доводи позивача та його представників щодо нечесної підприємницької практики з боку відповідача, із врахуванням наступного. За положеннями ч.1 і ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що під час укладення кредитного договору відповідач вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дію чи бездіяльність, що ввели позивача в обману або були агресивними. Суд звертає увагу, що позивачем та його представниками при заявлені позовних вимог не враховані положення п.8 кредитного договору (а.с.9), яким передбачено, що комісійні витрати позичальник здійснює відповідно до додатку №1 до кредитного договору. При цьому база розрахунку всіх комісій (тарифів)зазначається у [PERSON] банку. Крім того, кредитний договір не передбачає обовязок банку по оплаті супутніх послуг, тоді як про інші фінансові зобовязання споживача, які повязані з отриманням кредиту, у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо, - [PERSON] був попереджений під підпис (а.с.35). Зазначаючи у судовому засіданні про суттєву різницю у визначенні грошових сум, які підлягають сплаті позивачем, представник позивача не врахував, що згідно розрахунку заборгованості, який був наданий ним же, вбачається прострочення виконання зобовязань позичальником (а.с.53-56), в той час як на момент укладення кредитного договору був складений саме розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та відмову у їх задоволенні. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову та звільненням позивача від сплати судового збору, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються на державу.

Outcome: dismissed