Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.1993 року є власником житлового будинку [ADDRESS]. Поряд із її домоволодінням проживає сусідка, відповідачка [PERSON], яка побудувала без відповідних дозволів та погоджень із державними органами вуличну вбиральню, яка знаходиться на відстані 12,70 м від дверей житлового будинку в якому проживає позивач та 0,70 м від межі (огорожі - бетонна плита заввишки 2 м) [PERSON], що не відповідає вимогам ДБН-360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, згідно яких дворову вбиральню слід розміщувати безпосередньо на відстані не менше15,0 м. від сусідніх житлових будинків. В добровільному порядку відповідачка перенести вбиральню не хоче, а тому вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Просила суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення вуличної вбиральні, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], яка встановлена з порушенням вимог ДБН-360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, перенести паркан, який встановлений на межі між подвір'ями домоволодінь [ADDRESS], [ADDRESS] по [ADDRESS], [ADDRESS] по [ADDRESS], с.Лиманець (с. Кірово) та стягнути з відповідачки моральну шкоду в сумі 30 000 грн.. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачем до суду надано відзив, в якому вона просила справу розглянути у її відсутність, просила відмовити у задоволенні позову [PERSON], оскільки спірна вбиральня побудована згідно технічної документації, крім того, на її ділянці є інша вбиральня, яка відповідає нормативам. Щодо можливості будівельних робіт по укріпленню фундаменту господарських будівель позивачки вона не заперечувала ніколи, на земельну ділянку [PERSON], яка належить їй відповідно до державного акту серії ХС 11 4Я не зазіхає, просила суд відмовити у задоволенні позову і винести справедливе рішення. Представником позивача до суду було надано заяву, згідно якої від проведення експертизи він відмовляється, оскільки вважає, що з 1992 року є фотографії, які вказують на те, що спірної вбиральні не було, а вона знаходилась біля господарських будівель, наслідки відмови від експертизи йому зрозумілі. До заяви додано 14 фото (а.с. 46-61). Ухвалою суду від 08.11.2018 року провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач, надав до суду заяву згідно якої просив справу розглянути у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав з підстав зазначених у позові. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність. Просила відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення ст.ст. 5, 10 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі - продажу від 02.03.1993 року [PERSON] є власником будинку житлового будинку [ADDRESS] (а.с.13, 14-17) та є власником земельної ділянки розміром 0.12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за зазначеною адресою ( а.с.22). В інтересах позивача до суду відповідно до доручення, звернувся її колишній чоловік (згідно рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 17.08.1993 року про розірвання шлюбу - [PERSON] (а.с.8, 18). У березні 2017 року [PERSON] звернувся до сільської ради стосовно вирішення конфліктної ситуації, яка склалася навколо паркану та вбиральні, побудованих відповідачем на межі із домоволодінням [PERSON] (а.с.14). 06.04.2017 року за № Д-1/С сільською радою [PERSON] була надана відповідь, що мирно врегулювати спір не вдається можливим, рекомендували звернутися до суду з відповідним позовом.(а.с.11). З листа Бриславського ВП ГУНП в Херсонській області від 02.07.2018 року № 69 Ш/37-18 № вбачається, що на звернення у червні 2018 року [PERSON] до відділку поліції з заявою стосовно вирішення питання меж розташування деяких будівельних об'єктів, останньому рекомендовано звернутись до суду.(а.с.19, 20). Згідно акту комісії Лиманецької сільської ради Бериславського району Херсонської області від 24.11.2017 року обстеження присадибних земельних ділянок, що розташовані в [ADDRESS], вбачається, що відповідно до наданих документів : технічного паспорту на житловий будинок, господарські будівлі і споруди для обслуговування житлового будинку та державного акту на присадибну земельну ділянку, що знаходяться за адресою [ADDRESS] - власником являється [PERSON] [PERSON] надала документи на житловий будинок (свідоцтва про право власності та технічний паспорт на житловий будинок, господарські будівлі і споруди для обслуговування житлового будинку), що знаходиться за адресою [ADDRESS], відповідно до яких [PERSON] являється власником квартири [NUMBER]. Власником квартири [NUMBER] являється її покійний чоловік [PERSON], спадщина на зазначену квартиру на даний момент нотаріально не переоформлена, проте [PERSON] фактично прийнята, відповідно до заповіту залишеного її чоловіком. Державні акти на земельні ділянки зазначених квартир відсутні.За згодою [PERSON] та [PERSON] комісією проведені заміри місця розташування будівлі, в якій проживає позивачка та вбиральні, що знаходиться за адресою, [ADDRESS]. За результатами замірів встановлено наступне: дворова вбиральня по [ADDRESS] знаходиться на відстані 12,7 м. від дверей житлового будинку, в якому проживає заявник та 0,7 м. від межі (огорожі- бетонна плита заввишки 2 м.) [PERSON], що не відповідає вимогам ДБН-360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, нормами якого передбачено, що вбиральню слід розміщувати безпосередньо на відстані не менше 15,0 м. від сусідніх житлових будинків. [PERSON] своєї провини щодо встановлення вбиральні у невідповідному місці заперечує, мотивуючи це тим що вбиральня встановлена відповідно до технічної документації на житловий будинок та господарські будівлі і споруди та знаходиться в зазначеному місці ще з часів попереднього власника, а вона лише провела відновлювальні роботи самої вбиральні, так як стара була зроблена з дерева та прийшла у стан непридатний для використання. Переносити вбиральню в інше місце на їх прохання [PERSON] категорично відмовляється, так як це за її словами буде суперечити технічній документаці. Оскільки мирно врегулювати спір не вдається можливим, рекомендували звернутися до суду з відповідним позовом. Стосовно руйнації інших будівель заявника, комісією встановлено, що гараж та всі інші господарські будівлі і споруди збудовано безпосередньо по межі з присадибною ділянкою, що знаходиться за адресою [ADDRESS], що також не відповідає вимогам ДБН-360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. Вини [PERSON] в руйнації господарських споруд заявника не виявлено. Руйнація відбувається внаслідок відсутності відмостки та водостоків, та в результаті стікання дощової води з покрівлі будівель і споруд безпосередньо під фундамент заявника. В результаті роботи комісії, [PERSON] надала дозвіл на проведення будівельних робіт по закріпленню фундаменту господарських будівель і споруд [PERSON] з боку своєї земельної ділянки (а.с.21-22). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судові органи, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечують захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, інтересів суспільства і держави. Статтею 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" встановлено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". У статті 27 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зазначено, що забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки. Правові, економічні, соціальні та організаційні засади містобудівної діяльності в Україні врегульовано Законом України «Про основи містобудування». Відповідно до статті 1 Закону України «Про основи містобудування», містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об'єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об'єктів містобудування, спорудження інших об'єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об'єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури. Згідно із статтею 5 Закону Законом України «Про основи містобудування», при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені, зокрема, розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів. Статтею 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури, додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю. Відповідно до статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Зокрема, відповідно до частин четвертої, п'ятої, шостої, сьомої статті 376 ЦК України, якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з'ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров'ю людини, тощо. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що при розгляді позовів про знесення самочинно збудованого об'єкта нерухомості суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. В пункті 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 вказується, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до частин 1, 2 статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що законодавством розмежовано повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю (його територіальних органів) з винесення припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та з приводу звернення до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. згідно з частиною другою ст..2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Відповідно до п.п. 3,4 п. 5 ст. 12 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 76-81, 83,84,87, 89, 228, 229, 235, 243, 263,264,265 ЦПК України визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Згідно зі статтею 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (стаття 113 ЦПК України). Представник позивача відмовився від проведення експертизи, незважаючи на те, що для вирішення спору та з'ясування обставин, що мають значення для справи необхідні спеціальні знання у галузі будівництва, вважав, що наданих суду фотокарток достатньо для винесення судом законного та обґрунтованого рішення по справі. Надані позивачем фотокартки не є належними та допустимими доказами порушення права позивача в користуванні належної її земельної ділянки. У відповідності до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 13 ЦПК України) , а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом. Оскільки жодних доказів того, що відповідачем створені перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення вуличної вбиральні за адресою: [ADDRESS] та того що встановлено паркан на межі домоволодінь [ADDRESS] з порушенням будівельних норм, а саме: вимог ДБН-360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень та спричинення позивачу моральної шкоди в сумі 30000,00 грн. та оскільки позивачем не доведено, що вона перенесла сильні душевні страждання, внаслідок чого їй завдано моральної шкоди, позивачем суду не надано, питання щодо витребування будь-яких доказів позивач під час розгляду справи не ставила, чим не виконала вимоги ст..ст.80,81 ЦПК України, відповідно до яких сторона забов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та обґрунтувати належність конкретного доказу,таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та з огляду на те, що відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом), суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed