Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № 56-2 від 02.07.1997 укладений між [PERSON] та нею укладений на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» яким здійснено купівлю-продажу квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що 02.07.1997р. між нею та [PERSON] , відповідно до Правил біржової торгівлі, згідно з Протоколом відкритих торгів №1, підписаним на товарній біржі «Українська біржа нерухомості», було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно п.1 вказаного Договору Об`єктом купівлі-продажу є квартира [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати загальною площею 35,5 кв.м., в тому числі житлова площа - 19,7 кв.м. Відповідно до п.2 Договору квартира належить відповідачу на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 04.06.1997р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Довгань О.Я. за №3120. Згідно п.3 Договору інвентаризаційна вартість квартири станом на 06.06.1997р. становить 7200грн. Квартиру за згодою сторін продано за 9100грн. (п.4 Договору). Визначену договором суму [PERSON] отримав від позивача повністю, до підписання цього Договору, що підтверджується відповідним підписом відповідача у цьому Договорі. Відповідно до п.5 Договору позивач набуває право власності на квартиру з дня реєстрації цього договору на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія). Договір підлягає реєстрації в КП «Черкаське обласне ОБТІ» (п.11 Договору). Як вбачається з Договору купівлі-продажу, він зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) 02.07.1997р. за реєстраційним номером 56-2. Згідно відмітки на договорі КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» №84/14-634-97 від 03.07.1997р. та довідки-характеристики № 11503 о від 18.03.2020р. за позивачем 03.07.1997р. зареєстроване право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу №56-2 від 02.07.1997р. Позивач вказує, що на час укладання Договору купівлі-продажу їй не було відомо, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час чинним був Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. 12.03.2020р. позивач звернулась до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої І.Ю. з метою відчуження належної їй квартири, проте отримала Постанову про відмову у вчиненні правочину з підстав того, що вказаний договір не може бути прийнятий в якості правовстановлюючого документу, оскільки сторонами договору не було додержано вимог ст. 227 ЦК УРСР в частині його нотаріального посвідчення. У зв`язку із викладеним, на даний час позивач не може розпоряджатися майном, що їй належить, проте вважає, що умови Договору сторонами було повністю виконано. Так, нею було сплачено вартість проданого майна, а відповідачем передано їй ключі та документи від квартири, здійснено виписку з квартири всіх членів сім`ї. Таким чином, при вчиненні даного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України у 1997 році. З огляду на викладене, з метою захисту своїх прав, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 15.04.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судовий розгляд. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав. Відповідач в призначені судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надходив. Представник третьої особи Черкаська філія товарної біржі «Українська товарна біржа» в судове засіданні не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу зареєстрованого за № 56-2, посвідченого заст. директором товарної біржі «Українська біржа нерухомості» М. Моторним від 02.07.1997р. [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . За домовленістю сторін квартира продана за 9100 гривень ( а.с.7). Відповідно до умов договору та діючого на той час законодавства 03.07.1997 року позивач зареєструвала вказаний договір у КП «Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 84/14-634-97, що підтверджено технічним паспортом на приватизовану квартиру з відміткою про внесення зазначених змін (а.с.7-10) та довідкою КП «ЧООБТІ» № 11503 о від 18.03.2020 року (а.с. 11). Кошти було отримано продавцем, про що зазначено у договорі (п.4). Покупець (позивач) 16.07.1997 року зареєструвала в зазначеній квартирі своє місце проживання, а відповідач та члени його сім`ї буди зняті з реєстрації. Тобто, усі умови договору купівлі-продажу сторонами виконано повністю. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу був вчинений у 02.07.1997 року, тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, який на той час регулював купівлю-продаж майна. Відповідно дост.15 ЗУ «Про товарну біржу»: біржовою операцією визнається угоді, якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладенню з моменту її реєстрації на біржі. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України "Про товарну біржу" не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору. Відповідно до ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Статтею 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.4 ст.656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах, (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Договори, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, в зв`язку з чим необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Таким чином, договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] Реєстрація на Біржі нерухомості права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, на той момент не суперечила чинному законодавству. Інструкція «Про порядок Державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб» передбачала підставу для державної реєстрації - договорів купівлі-продажу і міни, зареєстровані біржею. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання договору купівлі-продажу № 56-2 від 02.07.1997 року, оформленого на товарній біржі «Українська біржа нерухомості», дійсним. Відповідно до абз. 3 та 4 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до ч. 2. ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє на теперішній час, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 2.ст.3 Закону України від 01липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що діє на теперішній час, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Здійснивши державну реєстрацію у КП «ЧООБТІ» за реєстровим № 84/14-634-97 права власності за позивачем на квартиру, держава цим самим визнала право власності позивача на квартиру [ADDRESS] , як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. З огляду на вищевикладене, вбачається, що позивач, повністю виконала умови договору купівлі-продажу, сплатила за придбане майно, вселилася в придбаний будинок, договір відповідно до частини 2 статті 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ у передбаченому законом порядку, угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, сторонами досягнуто згоди зі всіх його істотних умов, таким чином [PERSON] набула право власності на квартиру і правомірно володіє нею до теперішнього часу, тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі та вважає за необхідно визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та покупцем [PERSON] , зареєстрованого Черкаським обласним об`єднаним бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 84/14-634-97 03.07.1997 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved