Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

До Івано-Франківського міського суду звернулась [PERSON] з позовом до державного підприємства "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату вимушеного прогулу. В позові вказано, що 04/04/1968 р. позивачку було прийнято на роботу на деревообробний завод ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" і працювала до 03/10/2011 р. 01 червня 2011 р. відповідачем видано наказ №107-в про ліквідацію Деревообробного заводу ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" з 01/10/2011 р. як відокремлений структурний підрозділ. 03/10/2011 р. на виконання наказу №107-в ухвалено наказ №54-к, відповідно до якого позивачку звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штатів і чисельності та відмови від запропонованої вакантної посади. Позивачка вважає своє звільнення незаконним у зв`язку з тим, що з наказом про звільнення її ознайомили, але копію наказу на руки не видали, що є порушенням ст. 47 КЗпП України; щодо її звільнення не отримано згоду первинного профспілкового органу, членом, якої вона була; їй було запропоновано не посаду в м. Сколе, а іншу посаду та не враховано, що відповідно до п. 3 ст. 42 КЗпП України мала право на залишення на роботі, оскільки мала безперервний трудовий стаж; на даний час відомості про ліквідацію підрозділу відповідача не внесено до відповідного державного реєстру, а тому вважає, що його не ліквідовано. Про порушення своїх прав позивачка дізналась з моменту отримання витягу із відповідного державного реєстру, а тому просила поновити строк звернення до суду. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представники відповідача заперечили позов та надали суду пояснення про те, що підрозділ відповідача, який не мав статусу юридичної особи ліквідовано, позивачці було запропоновано роботу з урахуванням її кваліфікації в м. Сколе, але вона не прийняла пропозицію, не повідомила про це відповідача, а тому від неї відмовилась; підстав на переважне залишення на роботі у позивачки не було; про скорочення позивачку було повідомлено за 2 місяці до цього; про членство позивачки в профспілковому органі відповідачу не було відомо, а від профспілкового органу не надійшло заперечення про звільнення позивачки. Також представник відповідача повідомив суд про те, що позивачка працювала інспектором служби персоналу і самостійно сама собі вручала наказ про звільнення, а тому саме на неї покладено відповідальність за ту обставину, що вона собі ж не вручила копію наказу про звільнення; про надання згоди на звільнення позивачки відповідач звернувся до профспілкового органу, до якого позивачка здійснювала профспілкові внески; інформації про ліквідацію підрозділу відповідача, в якому працювала позивачка не внесено, оскільки на даний час наявна заборгованість перед ДПІ і у зв`язку з ліквідацією підрозділу, а не юридичної особи і до моменту погашення заборгованості законодавство не надає можливості внести відповідну інформацію до належного державного реєстру; на даний час підрозділ, з якого звільнено позивачку фактично не існує, діяльності не здійснює; позивачка не мала прав на переважне залишення на роботі, оскільки було звільнено усіх працівників, які не погодились на переведення, тому переваг на залишення на роботі не має у жодного працівника і ні перед ким, в свою чергу позивачці було запропоновано вакантну посаду з урахуванням її освіти з переліку всіх вакантних посад в підрозділах відповідача. Судом встановлено наступні обставини. 01/07/2011 р. ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" ухвалило наказ про ліквідацію з 01/10/2011 р. деревообробного заводу Івано-Франківського військового ліспромкомбінату, який є його підрозділом. Відповідно до протоколу №1 профспілкових зборів колективу деревообробного заводу Івано-Франківського військового ліспромкомбінату, секретарем зборів була позивач, позивачку було обрано до первинної профспілкової організації деревообробного заводу. Відповідно до витягу з ЄДРЮОФОП деревообробний завод відповідача зареєстровано у вказаному реєстрі. Відповідно до трудової книжки на ім`я позивачки 03/10/2011 р. позивачку звільнено із деревообробного заводу відповідача за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією заводу. 27/09/2011 р. наказом відповідача продовжено строк ліквідаційної процедури деревообробного заводу. З 01/10/2011 р. відповідачем затверджено новий штатний розклад деревообробного заводу, до якого входять начальник, заступник, головний інженер, старший майстер постачання і комірник, робітники кранівники та верстатники. 18/01/2013 р. позивачка подала заяву про уточнення позову, в якій просила визнати поважними причини пропуску звернення до суду, стягнути з відповідача на користь позивача 12946,01 гривень вимушеного прогулу. Відповідно до довідки відповідача від 21/11/2012 р. її дохід у відповідача з 01/11/11/2010 р. по 03/10/2011 р. склав 18678,91 гривень. 03/10/2011 р. відповідачем прийнято наказ №54-к про звільнення позивачки з займаної нею посади у відповідача, з яким її було ознайомлено під підпис. Відповідно до частини 1 положення деревообробного заводу він є підрозділом відповідача. 01/08/2011 р. позивачку попереджено про звільнення з посади у жовтні 2011 року під підпис, тобто за два місяці до вивільнення. 01/08/2011 р. позивачці запропоновано посаду диспетчера КПП Сколівського військового лісгоспу ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" під підпис. Відповідно до п. ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В ст. 43 КЗпП України вказано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до інформації Об`єднаного комітету первинних профспілкових організацій відповідача від 11/03/2013 р. первинна профспілкова організації, до складу якої входила позивачка, є структурним підрозділом профспілки працівників збройних сил. Відповідно до інформації Територіальної профспілкової організації №3 за період з 01/08/2010 р. до 01/10/2011 р. від відповідача не надходило подання на надання згоди на звільнення позивачки, члена профкому, згода на звільнення не надавалась. 30/06/2011 р. відповідач склав повідомлення профспілці деревообробного заводу про ліквідацію заводу і скорочення чисельності штату працівників, внесення змін до структури штату. В повідомленні також було вказано про ліквідацію усіх штатних посад та заявлено прохання про погодження ліквідації відокремленого підрозділу. Однак доказу вручення зазначеного повідомлення профспілковому органу позивач суду не надав, оскільки на повідомленні чи на будь-якому іншому документі не зазначено інформацію про його отримання профспілковим органом; суду не надано інформацію про розгляд питання про надання згоди на звільнення позивачки. В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення про те, що орган профспілки не розглядав відповідне подання працедавця, проте суду не надано однозначного доказу того, що працедавець звертався до відповідного органу із зазначеним поданням. В свою чергу лист від 30/06/2011 р. не містить на собі інформації про те, що він отриманий профспілковим органом. При цьому відповідачу було відомо про те, що саме до його обов`язків належить звернення до профспілкового органу із клопотанням про надання згоди на вивільнення працівників у разі ліквідації підрозділу відповідача, оскільки такий обов`язок покладено на нього в КЗпП України. Саме на відповідача як зацікавлену у вивільненні працівників особу законом покладено обов`язок доказування обставини звернення ним до профспілкового органу з клопотанням про надання згоди на вивільнення працівників. Крім цього в клопотанні, про яке відповідач вказує, що він подав його профспілковому органу вказано, що він просив згоду на ліквідацію усіх посад у зв`язку із ліквідацією підрозділу, однак в наступному було затверджено новий штатний розпис і не було ліквідовано підрозділ як такий, а організовано його роботу з новим штатом працівників. Отже, дійсної ліквідації підрозділу не проводилось, а було здійснено скорочення штатів працівників. Тому суду не надано доказів того, що позивачка не мала перевагу перед іншими працівниками на залишення її на роботі в підрозділі, не мала перевагу в доборі працівників на посади за новим штатним розписом і що їй в першу чергу не було запропоновано посаду без необхідності зміни місця проживання. Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В п. 1 ст. 60 ЦПК України вказано, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Протягом розгляду спору відповідач міг звернутись до профспілкового органу із клопотанням про надання згоди на звільнення позивачки. Однак доказу такого звернення суду не надав. Разом з цим, суд не реалізує права учасників судового розгляду замість них, а лише сприяє їм в реалізації їх прав. В протилежному випадку запитування згоди у профспілкового органу судом означало б реалізацію обов"язку відповідача судом замість відповідача, що однозначно було б порушенням змагальності та диспозитивності цивільного процесу. При цьому жоден доказ для суду не є наперед визначеним, а тому суд не може збирати докази замість сторін спору. Відповідно до п. 19 постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. В ст. 42 КЗпП України вказано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Таким чином, позивачку звільнено з порушенням порядку вивільнення працівника, без отримання згоди профспілкового органу та без його відмови в наданні згоди та без розгляду відповідного питання профспілковим органом. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: approved