Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 24.07.2014 року позичила відповідачеві 2000 доларів США, які він повинен був повернути до 23.08.2014 року. У 2015 році вона звернулась до відповідача з проханням повернути борг. Замість коштів він 25.03.2015 року передав їй правовстановлюючі документи на гаражний бокс №187 у АГК "Лідер-ЛТД", який розташований у с.Циркуни Харківського району Харківської області. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05.01.2017 року за нею було визнано право власності на зазначений гаражний бокс, який розташований на земельній ділянці площею 0,0024 га, з цільовим призначенням - для будівництва індивідуального гаражу, яка належить відповідачеві на підставі державного акту на земельну ділянку ЯА №633586. Оскільки до неї перейшло право власності на гараж, який розташований на зазначеній земельній ділянці, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку. Також зазначала, що у жовтні 2016 року у відношенні [PERSON] відкрите виконавче провадження про стягнення суми боргу і накладено арешт на гараж, на який за нею визнане право власності. Тому просила виключити зазначене нерухоме майно з акту опису та арешту майна та звільнити його з-під арешту. Позивач у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність не надавав. Тому суд, у відповідності з вимогами ст.224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, постановивши по справі заочне рішення. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність суду не надавав. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Частинами 3 та 4 ст.2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з вимогами ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об"єкти. До особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічні вимоги закріплені і в ст.377 ЦК України. Як роз"яснив Пленум Верховного суду України в пункті 18 своєї постанови №7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, з 01 січня 2010 року, до особи, яка набула права власності на житловий будинок (окрім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), відповідно до ст.377 ЦК України і статті 120 ЗК України. Як встановлено у судовому засіданні рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 січня 2017 року за позивачем було визнано право власності на гараж №187, загальною площею 43,1 кв.м., який знаходиться в АГК "Лідер ЛТД" за адресою: Харківська область, Харківський район, с.Циркуни. Згідно з копією державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА №633586, виданого 05 грудня 2005 року на підставі розпорядження Харківської райдержадміністрації №881 від 27 жовтня 2005 року [PERSON] на праві особистої власності належить земельна ділянка площею 0,0024 га, яка розташована на території Циркунівської селищної ради Харківського району Харківської області, на землях автогаражного кооперативу "Лідер" ТОВ "Лідер ЛТД", з ціловим призначенням - для будівництва індивідуального гаража (а.с.11). Враховуючи те, що до позивача перейшло право власності на нежитлову споруду - гараж, яка розташована на спірній земельній ділянці, суд вважає задовольнити позовні вимоги в цій частині і визнати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ст.319 Цивільного Кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності з вимогами ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, належить йому, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. Як встановлено у судовому засіданні в провадженні Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції Харківської області перебуває виконавчий лист по справі №640/14860/15-ц, виданий 23.05.2016 року Київським районним судом міста Харкова по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу. 09.06.2016 року державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції Харківської області [PERSON] була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.22). 26.10.2016 року ним була складена постанова про опис та арешт майна боржника, якою був описаний гараж №187 загальною площею 43,10 кв.м., який розташований в автогаражному кооперативі "Лідер ЛТД", належний [PERSON] і на нього був накладений арешт (а.с.23-25). Оскільки на теперішній час право власності на спірне нерухоме майно у [PERSON] відсутнє, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та виключити гараж з постанови про опис та арешт майна і звільнити його з-під арешту. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги [PERSON] були задоволені у повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, а саме - витрати по оплаті судового збору у розмірі 2240 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved