Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

У лютому 2019 року до Солом`янського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» та просив стягнути з останнього на свою користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у сумі 1 039 872,34 грн., а також судові витрати. Позов обґрунтований тим, що в межах трудових відносин між сторонами виник трудовий спір щодо незаконності наказу №162-П від 20.04.2015 про звільнення позивача з роботи, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про скасування даного наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Вказав, що згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2016 у справі №760/9748/15-ц та постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2018 його позовні вимоги були задоволені частково, а саме: було скасовано наказ про звільнення позивача та поновлено його на посаді заступника начальника юридичної служби відповідача, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.04.2015 до 10.10.2016 в розмірі 688 695,94 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.02.2017 було виправлено арифметичну помилку в мотивувальній частині рішення суду від 10.10.2016, зазначено, що стягненню підлягає 721 862,60 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначено, що лише 28.11.2018 Головою Правління відповідача - Шевченком К .Є був виданий Наказ №436-П про скасування п. 8 Наказу №162-П, поновлення позивача на роботі з дати звільнення 20.05.2015, виплату позивачу середнього заробітку за період з 20.04.2015 до 10.10.2016 у розмірі 721 862 грн. та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. Вказав, що вищевказаними рішеннями судів встановлено середньоденний заробіток позивача у розмірі 1950,98 грн. Посилаючись на ст.ст. 117 та 236 КЗпП України, позивач зазначив, що затримка по виплаті зарплати за період з 11.10.2016 по 27.11.2018 складає 533 робочі дні, отже сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає сплаті позивачу відповідачем у розмірі 1 039 872,34 грн. Ухвалою судді від 14.02.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.04.2019 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якій останній посилається на безпідставність вимог позивача. Зазначено, що 28.11.2018 позивач був звільнений за угодою сторін згідно з наказом №437-П, та згідно з ним виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. Відповідач посилається на те, що у своєму позові позивач вказує період затримки з 11.10.2016 (дата винесення рішення апеляційного суду про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу) по 27.11.2018 (дата фактичного виконання банком рішення апеляційного суду про поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу). На думку позивача, застосування ст. 117 КЗпП України до вимог по стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника за період з 11.10.2016 по 27.11.2018 є безпідставним. Наказ про звільнення позивача з 20.04.2015 був скасований апеляційним судом 10.10.2016. Отже, на переконання відповідача, трудові відносини не вважаються припиненими ні з цієї дати, ні з 20.04.2015. відповідач вважає, що оскільки позивач не звільнений з 11.10.2016, то не може бути і затримки у проведенні розрахунку з 11.10.2016, а тому банком не допущено жодного порушення для покладення на нього відповідальності за ст. 117 КЗпП України. Вказує на те, що [PERSON] не працював 28.11.2018 і вимог про проведення розрахунку до банку не пред`являв, така вимога вперше викладена ним у позовній заяві по цій справі. Посилається на те, що застосування ст. 117 КЗпП України до вимог по стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника за період з 11.10.2016 по 27.11.2018 є безпідставним. Вважає пред`явлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника неправомірними. Вказав, що при розгляді даних справи потрібно враховувати, що сума стягнення має визначатись з врахуванням податків і зборів, які роботодавець повинен утримувати при виплаті середнього заробітку. Проте, в позові не наведено чи включає сума боргу у розмірі 1 039 872,34 грн. податки і збори, чи суд має визначити іншу суму з врахуванням доданих сум для сплати податків та зборів. Окрім того, відповідач не погоджується з вимогою позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що наведений розрахунок витрат не відповідає критеріям ст. 137 ЦПК України, заявлений розмір послуг є неадекватним по відношенню до предмету спору, складності справи, часу та обсягу витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт (надання). Протокольною ухвалою суду від 24.04.2019 закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Крім того, у судовому засіданні позивач вказав, що середній заробіток за час затримки підлягає стягненню на його користь з відповідача на підставі ст.ст. 235, 236 КЗпП України. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, оскільки дану позовну заяву було подано з інших підстав. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що у травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «АБ «Укргазбанк» та просив скасувати наказ №162-П від 20.04.2015 про звільнення позивача з роботи та поновити його на роботі на посаді заступника начальника юридичної служби ПАТ «АБ «Укргазбанк», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100 000,00 грн. моральної шкоди. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2016 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10.10.2016 апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним наказ №162-П від 20 квітня 2015 року про звільнення [PERSON] з роботи та поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника юридичної служби Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк». Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 688 695,94 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16.02.2017 задоволено заяву позивача про виправлення арифметичної помилки. Виправлено арифметичні помилки в мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду, зазначивши вірно, що стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 721 862,60 грн. Постановою Верховного Суду України від 06.11.2018 було відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року. Вищевказаними рішеннями судів встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] становив 1950,98 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що наказом Голови Правління Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» - Шевченка К.Є №436-П від 28.11.2018, на підставі зазначеного вище рішення Апеляційного суду міста Києва від 10.10.2016, постанови Верховного Суду від 06.11.2018, було скасовано п. 8 Наказу №162-П, поновлено позивача на роботі з дати звільнення 20.05.2015, виплачено позивачу середній заробіток за період з 20.04.2015 до 10.10.2016 у розмірі 721 862 грн. та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. Позивач, обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, вказує, що затримка розрахунку по виплаті заробітної плати в період з 11.10.2016 по 27.11.2018 складає 533 робочі дні, та згідно проведеного ним розрахунку, середній заробіток за час затримки становить 1 039 872,34 грн., на що суд зазначає наступне. Так, зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Положеннями ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зі змісту статей 24, 31, ч. 5 статті 235 КЗпП України випливає, негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника, не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків. А добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Встановлено, що рішення Апеляційного суду міста Києва від 10.10.2016 не було виконане вчасно всупереч вимогам чинного законодавства про працю, як встановлено вище поновлено позивача було лише 28.11.2018. Згідно наданих у судовому засіданні пояснень учасників судового розгляду, зазначене вище рішення оскаржувалося в суді вищої інстанції, що суд вважає не належною підставою для невиконання рішення суду про поновлення на роботі. Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У зв`язку з вищевикладеним, суд не приймає до уваги позицію представника відповідача в частині того, що позивачу не підлягає до виплати середній заробіток саме за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки, вочевидь, позивач з посиланням на ст. 236 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки. З огляду на вищенаведене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Що стосується стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги на користь позивача у розмірі 21 303,94 грн., то слід зазначити наступне. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Встановлено, що адвокат Крижановський Ігор Вікторович здійснює представництво [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги №15-А від 21.01.2019, ордеру серії КВ №368331. До матеріалів справи додано Акт виконаних робіт № 1 від 28.01.2019 до Договору про надання правової допомоги №15-А від 21.01.2019 з переліком послуг, тривалості роботи та загальної вартості вартість, що надавалися адвокатом Крижановським І.В. [PERSON] на підставі договору, а саме: Надання усної консультації - 1,5 годин на суму 2367,10 грн., аналіз чинного законодавства та розробка правової позиції з метою захисту прав клієнта в судовому порядку - 3 години на суму 4734,21 грн., роз`яснення правової позиції клієнту, узгодження строків, деталей справи та плану подальших дій - 1 година на суму 1578,07 грн., проведення розрахунків суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, розрахунку судових витрат - 1 година на суму 1578,07 грн., розробка проекту позовної заяви - 6 годин на суму 9468,42 грн., формування пакету документів, необхідного для подання позовної заяви - 1 година на суму 1578,07 грн. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження оплати всі вказаних послуг, позивач надав квитанцію до прибуткового касового ордера №5908-1 від 28.01.2019, з якої вбачається оплата [PERSON] послуг за договором на суму 21 303,94 грн. Як зазначено вище, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір та витрати, необхідні для надання правничої допомоги. З огляду на те, що такі витрати у сумі 21 303,94 грн. є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у Солом`янському районному суді м. Києва, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позов задоволено, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9605,00 грн. Суд,

Outcome: approved