Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

У квітні 2021 року до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області звернувся [PERSON] (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - відповідач) із позовом про відшкодування шкоди завданої смертю фізичної особи. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 22.06.2020 близько 22:35 у м. Нова Каховка Херсонської області на Дніпровському проспекті відбулась дорожнь-транспортна пригода, де водій [PERSON] , керуючи автомобілем "BMW X5", реєстраційний номер [NUMBER] , допустив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок ДТП [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень помер. До Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.06.2020 за № 12020230000000253 внесено відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Оскільки позивач є батьком загиблого [PERSON] , то у зв`язку із його смертю позивачу спричинено моральну шкоду. Шкоду було завдано внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу "BMW X5", реєстраційний номер [NUMBER] , а тому відповідальність за заподіяну шкоду настала у володільця джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини. Цивільно-правова відповідальність водія зазначеного транспортного засобу на дату ДТП була застрахована у відповідача. Наразі у Новокаховському міському суді Херсонської області перебуваює кримінальне провадження № 12020230000000253. Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю [PERSON] є його батько (позивач у справі), мати, дружина та двоє неповнолітніх дітей. Позивач просить стягнути з відповідача 1/5 частку від загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати), яка відповідно до п. 27.3. ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є 12 мінімальних заробітних плат, і становить 11335,20 грн. Крім того, позивач зазначає, що судові витрати, які він очікує понести - це витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 8000,00 грн.; відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України зробив заяву про надання доказів щодо понесених процесуальних витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Ухвалою суду від 09.04.2021 відкрито провадження у справі. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву. Відзив мотивовано тим, що позов є передчасним, оскільки у кримінальному провадженні щодо зазначеної ДТП вирок не ухвалено. Відповідач зазначає, що відсутність інформації про набрання законної сили рішенням у кримінальній справі щодо ДТП зумовлює припинення перебігу строку прийняття страховиком рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, тобто на момент розгляду справи позбавляє обов`язку страхову компанію провести страхову виплату. Відпоідач подав клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні № 12020230000000253, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. Позивач подав відповідь на відзив, в якому заперечував щодо неможливості ухвалити рішення до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні. Ухвалою суду від 16.06.2021 у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. Сторони у справі, будучи належним чином повідомленими про час, місце та дату розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутність його та позивача. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 22.06.2020 близько 22:35 у м. Нова Каховка Херсонської області на Дніпровському проспекті відбулась дорожнь-транспортна пригода, за участю транспортного засобу "BMW X5", реєстраційний номер [NUMBER] , водій якого допустив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . До Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.06.2020 за № 12020230000000253 внесено відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. У подальшому до Новокаховського міського суду Херсонської області було направлено обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні стосовно [PERSON] , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. Внаслідок ДТП [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ; довідка про причину смерті від 23.06.2020). Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу, за участю якого сталася ДТП, на час настання події була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова Група «ТАС» (поліс № [NUMBER] ). Особами першої лінії споріднення по відношенню до загиблого [PERSON] є його батько - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ); його мати - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ); його дружина - [PERSON] (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] ); донька - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ); донька [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). [PERSON] (позивач у справі) та [PERSON] 06.07.2020 звернулись до відповідача із повідомленням про ДТП, яка мала місце 22.06.2020. Позивач 06.07.2020 звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування пов`язаног із моральною шкодою в сумі 11335,20 грн. Відповідно до листа від 20.07.2020 № 1016 відповідач повідомив позивача про призупинення розгляду справи, оскільки на час надання відповіді не завершено кримінальне провадження та немає вироку, який набрав законної сили. Інших доказів матеріали справи не містять. На час ухвалення рішення доказів проведення відповідачем виплат позивачу страхового відшкодування до суду не надано. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Спірні правовідносини в справі регулюються нормами права, які містяться в главі 82 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV). Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 за №199/1100/19. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини. При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності або вироку суду не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Закон №1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до статті 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом пункту 22.1. статті 22, статті 23 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку. Згідно зі статтею 27 Закону №1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. За змістом пункту 36.3. статті 36 Закону №1961-IV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. З матеріалів справи судом установлено та не спростовується відповідачем, що позивач звернувся до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування 06.07.2020 та надав відповідні документи. Разом з тим, стаття 35 Закону №1961-IV не містить вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки рішення за результатами розгляду кримінального провадження №12020230000000253 від 23.06.2020 прийнято не було, то позивач і не мав можливості надати страховій компанії відповідне рішення суду в межах кримінального провадження. В силу норм частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Висновок викладено у постанові Верховного суду від 18.10.2019 у справі №352/342/17. Ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутність у матеріалах справи доказів притягнення особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження не означає відсутність особи для цивільно-правової відповідальності, не може свідчити про відсутність страхового випадку та про відсутність підстав для відшкодування відповідачем завданої позивачу шкоди в межах суми страхового відшкодування. Факт страхового випадку зафіксовано правоохоронними органими, що підтверджено даними наявного в матеріалах справи обвинувального акта стосовно [PERSON] за ч. 3 ст. 286 КК України, який перебуває на розгляді у Новокаховського міського суду Херсонської області, та не спростовано відповідачем. Що стосується доводів відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування, то суд вважає такі неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону №1961-IV, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Наведеним матеріальним законом визначено правовий механізм врегулювання обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу із чітко визначеними правами і обов`язками страхувальника, водія застрахованого транспортного засобу, страховика, потерпілої особи, а у разі настання її смерті, права і обов`язки членів її сім`ї. У разі відсутності підстав для відмови у прийнятті рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки немає такої підстава як не встановлення винних дій водія застрахованого транспортного засобу, відповідач діяв у спосіб непередбачений Законом №1961-IV - призупинив розгляд заяви на виплату страхового відшкодування, чим фактично позбавив позивача права на отримання такої страхової виплати у строки встановлені даним законом, при тому, що даний закон передбачає право страховика регресної вимоги (стаття 38) і застосування відповідальності за порушення умов страхування (стаття 38-1). Таким чином, за встановлених обставин справи, АТ «СГ «ТАС» як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якій він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку. У заявах про виплату страхового відшкодування позивач просив виплатити страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою у розмірі 11335,20 грн (1/5 частки, що належить позивачу, як батьку загиблого). Відшкодування моральної шкоди проведено не було. Згідно з пунктами 27.2. та 27.3. статті 27 Закону №1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1. та підпунктом «в» пункту 41.2. статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим); загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на день настання страхового випадку становить 4723,00 грн. Загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 56676,00 грн. (12 x 4723,00). Ураховуючи вищевикладене, на переконання суду, відповідач, у зв`язку із смертю [PERSON] , зобов`язаний відшкодувати 11335,20 грн. моральної шкоди на користь позивача, зважаючи на наявність у загиблого ще матері, дружини та двох доньок, які також мають право на таке відшкодування у рівних частинах. Таким чином, матеріали справи містять належні та допустимі докази наявності підстав для відшкодування відповідачем шкоди; позивач довів факт заподіяння йому шкоди та її розміру. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги статті 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача слід стягнути 908,00 грн. судового збору в доход держави, зважаючи на задоволення вимоги позивача в повному обсязі. При цьому, судом враховується те, що позивач при звернені до суду з позовною вимогою про відшкодування шкоди був звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Окрім того, згідно вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У заяві про надання доказів щодо правової допомоги від 19.03.2021, представник позивача зробив заяву про те, що докази про оплату наданої правової допомоги будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом. Приписами частин першої та другої статті 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Зважаючи на зазначене суд вважає за доцільне призначити таке засідання для вирішення питання про судові витрати у даній справі.

Outcome: approved