Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Зарічненської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай). Позов мотивований тим, що в період з 26.12.1989 по 30.11.1996 позивач був членом КСП "Колос" с. Зарічне Тульчинського району Вінницької області. При розмові зі своїм знайомим в середині липня 2020 року позивач дізнався про те, що він як член КСП мав право на отримання права на земельну частку (пай). Після чого він звернувся до Зарічненської сільської ради, де голова сільської ради повідомив йому, що вирішення даного питання можливе лише в судовому порядку. За час перебування членом КСП, позивач помилково не був включений у списки громадян, які мають право на земельну частку (пай), що додаються до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно, право позивача порушене не включенням його у списки членів КСП, які мають право на земельну частку (пай), оскільки складання списків відбулося під час його перебування в членах КСП "Колос". Верховний Суд України у пункті 24 постанови від 16.04.2004 № 16 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" зазначає, що член колективного сільськогосподарського підприємства включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогоспродарського акціонаерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до відповіді Тульчинського відділу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області середній розмір земельної ділянки (паю) КСП "Колос" с. Зарічне становить 2,51 га. та середня вартість паю - 9702 грн. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) в розмірі 2.51 га. в умовних кадастрових гектарах, яка виділялась на момент розпаюванння колишнього КСП "Колос" с. Зарічне Тульчинського району. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його та позивача відсутність, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов не визнає, оскільки існують розбіжності у зазначенні дати розпаювання. Так, відповідно до листів відділу Держкомзему у Тульчинському районі, розпаювання відбулося 27.02.1997 . Відповідно до розпорядження голови Тульчинської РДА № 57 "Про затвердження розрахунку вартості земельної частки (паю) по КСП "Колос" с. Зарічне вказано 08.11.1996. Протоокол зборів від 08.11.1996 у архівному секторі Тульчинської РДА відсутній. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно відповіді Відділу у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 23.07.2020 (а.с. 5), адресованої позивачу, згідно технічної документації по паюванню земель колективної власності КСП "Колос" с. Зарічне, паювання відбулося 10.11.1996, у списках працівників КСП "Колос", які мають право на земельну частку (пай) [PERSON] відсутній. На час розпаювання середній розмір земельної частки (паю) по КСП "Колос" склав 2,51 умовних кадастрових гектар та вартість становила 9702 грн. Відповідно до повідомлення Тульчинської райдержадміністрації № 165 від 08.07.2020 (а.с. 6) у протоколі загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Калініна с. Зарічне від 26.12.1989 № 4 зазначено: "Слухали: заяву [PERSON] про прийняття його у члени колгоспу. Вирішили: прийняти [PERSON] у члени колгоспу. Рішення про звільнення з роботи в зв`язку з призовом на службу [PERSON] за 1991 рік відсутнє. Рішення про прийом на роботу [PERSON] за 1994 рік відсутнє. У протоколі засідання правління КСП "Колос" с. Зарічне від 30.11.1996 № 11 зазначено: "Слухали: заяву [PERSON] про те, щоб виключити з членів КСП і звільнити з роботи з посади коваля. Вирішили: рекомендувати загальним зборам уповноважених членів КСП виключити [PERSON] з членів КСП і звільнити з роботи". Згідно архівної довідки Тульчинської райдержадміністрації № 165/1 від 08.07.2020 (а.с. 7) колгосп ім. Будбоного с. Кобилівки організований у 1931 році, у 1934 році даний колгосп роз`єднався на три колгоспи: ім. Будьоного, ім. Калініна, ім. Косіора, який у 1937 році перейменували у ім. Ворошилова. У 1950 році дані колгоспи об`єдналися у колгосп ім. Калініна, який у 1959 році з`єднався з колгоспом ім. Ілліча с. Копіївки, а у 1962 році роз`єднався. У 1965 році село Кобилівку перейменовано у село Зарічне. На підставі рішення загальних зборів колгоспників, створено КСП "Колос". На підставі рішення загальних зборів від 16.02.2000 КСП "Колос" реорганізовано та створено СТОВ "Колос". Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 24.04.2008 порушено провадження про визнання СТОВ "Колос" банкрутом. Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 13.10.2011 продовжено строк ліквідаційної процедури до 07.12.2011. Суд не бере до уваги надіслані відповідачем з заявою про розгляд справи у його відсутність докази (а.с. 25-32) в силу ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки відсутні підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи. Пункт 6 листа ВСУ від 29.10.2008 № 19-3767/0/8-08, в якому зазначено, що при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно: перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям", відповідно до п. 2 якого, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського колективу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали у ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому, слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК, чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними; досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України від 14.02.1992 № 2114-ХІІ "Про колективне сільськогосподарське підприємство" підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принцип формування спільної власності та права членів щодо неї; з`ясовувати коли було видано державний акт на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Отже, право на земельний пай у таких випадках особа набуває за наявності усіх трьох умов: перебування в членах КСП, включення до списку осіб, доданого до Державного акта, одержання КСП державного акту. Відповідно до Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогоспродарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до роз`яснень, Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 16.04.2004 № 16 "Про практику застосування судами земельного законодавства про розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до положень статей 22, 23 ЗК України в редакції від 22 червня 1993 року, та зазначеного Указу, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. У позовній заяві представник позивача зазначає, що державний акт на право колективної власності на землю КСП "Колос" було видано, однак, доказів наявності виданого державного акту, матеріали справи не містять. На підставі досліджених доказів, суд вважає, що представником позивача не обґрунтовано в чому саме полягають порушення прав позивача Зарічненською сільською радою Тульчинського району Вінницької області. Так, відповідно до статті 83 Земельного кодексу України визначено, що до земель комунальної власності відносяться землі, розташовані в межах населених пунктів. Натомість органом, уповноваженим державою на розпорядження землями сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності на території Вінницької області (та знаходяться за межами населених пунктів), є Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Відтак Зарічненська сільська рада Тульчинського району Вінницької області на даний час не є розпорядником земель запасу, що можуть бути надані особам, право яких на земельну частку (пай) було порушено, а тому з огляду на встановлені обставини справи суд вважає, що територіальна громада в особі сільської ради є неналежним відповідачем у справі. Разом з тим, представник позивача будь-яких заяв щодо залучення співвідповідача, або заміни відповідача не подавав. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed