Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить: визнати недійсним договір позики № від 24 лютого 2016 року, укладений між ним та ПП Міжнародний. Інєстиційний. Центр; визнати недійсним договір добровільного страхування від нещасного випадку № 565/15 від 24 лютого 2016 року, укладений між ним та\~Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Укркомстрах»; стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» на його користь 22000 грн. ,сплачених як страхова сума; стягнути з Приватного підприємства «Міжнародна. Інєстиційна. Компанія.» 22000 грн. завданої моральної шкоди; стягнути у солідарному порядку з відповідачів витрати на правову допомогу. Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що у мережі інтернет, безпосередньо на сайті «Авторіа» він знайшов пропозицію по продажу автомобіля ВАЗ 2110, 2012 року випуску, зателефонувавши за вказаним номером, він зясував ціну товару - 92\~000 грн., що його повністю влаштувало. 24 лютого 2016 року звернувся за адресою м. Чернігів, вул. Кирпоноса, 27, яку дізнався у телефонному режимі від консультанта центру, для укладення необхідних документів з приводу купівлі автомобіля. При вирішенні даного питання, консультант повідомила, що необхідно укласти договір позики на поставку автомобіля, оскільки кошти за його купівлю будуть сплачені вже по факту виконання продавцем своїх обовязків, у звязку з чим було укладено Договір № 8002097. Оскільки умови договору були встановлені відповідачем у стандартних формулярах та формах, і він міг лише приєднатися до запропонованого договору в цілому і не міг запропонувати свої умови, то договір укладався шляхом приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України. Крім того, при укладенні кредитного договору з ПП Міжнародний інєстиційний цєнтр , консультант також запевнила про необхідність укладення договору страхування від нещасного випадку, у забезпечення виконання зобовязань (отримання автомобіля),за умовами якого позивач повинен сплатити страховий платіж у розмірі 22000 грн., який, у результаті поставки автомобіля та у випадку його отримання, буде перерахований як завдаток за автомобіль, оскільки потреба у забезпеченні виконання такого зобовязання вже відпаде. При цьому цей же консультант надала примірник договору страхування ТДВ «Страхова компанія «Укркомстрах» від 24 лютого 2016 року № 565/15, який вже містив підпис керівника [PERSON] та печатку товариства, решту незаповнених полів консультант заповнила власноручно, тим же почерком, що і договір кредиту. На виконання умов договору страхування він сплатив платіж та надав ксерокопію квитанції. Згідно умов договору позики, поставку автомобіля підприємство повинно було здійснити не пізніше трьох робочих банківських днів, проте після спливу такого строку, на неодноразові телефонні запити, йому було повідомлено, що нажаль поставити автомобіль вони зараз не мають змоги, оскільки він не потрапив до якогось розподілу поставок. Щоразу називалися нові дати поставки, а телефонні номери за якими він звязувався з консультантами неодноразово змінювалися. До даного часу зобовязння відповідачем не виконано. Він вважає, що даний договір був укладений під впливом обману і нечесної підприємницької\~\~практики, оскільки він довіряючи професіоналізму і спеціалізації консультантів, під час укладання договору повністю покладався на\~\~роз'яснення працівника відповідача, як фахівця з даного виду правовідносин, який не роз'яснив усіх положень договору, не повідомив щодо обставин настання права отримання товару, порядку надання кредиту (позики) та інших обставин, що випливають з умов договору, чим сприяв неправильному сприйняттю ним договору. Крім того, укладений між ним та відповідачем 1 договір суперечить вимогам ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки з боку відповідача ведеться нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману, умови укладеного між сторонами договору, по відношенню до нього є несправедливими, у звязку з чим і просить визнати його недійсним. Також просить визнати недійсним договір страхування на тій підставі, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Окрім того, він вважає, що через неправомірні дії відповідача йому була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у 22 000 грн. Позивач до суду не зявився, а його представник - адвокат [PERSON] надав суду письмову заяву ,в якій позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі та просить справу розглядати за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечуває. Представник відповідача ПП «Міжнародна. Інвєстиційна. Компанія.» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином в установленому законом порядку, про що свідчить повідомлення пошти про вручення судової повістки на судове засідання призначене на 19.05.2016 року та довідка пошти про повернення судової повістки на 09.06.2016 року «за закінченням строку зберігання», причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову, або про розгляд справи за відсутності представника до суду не надходило. Представник відповідача ТДВ «Страхова компанія «Промінвест» в судове засідання не зявився, клопотання про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не надав. В письмовому запереченні ТДВ«Страхова компанія « Промінвест» зазначив, що позовні вимоги не визнає з тих підстав, що договір страхування є самостійним правочином (договором), має самостійні предмет, умови, тощо, і з якого у сторін договору виникли відповідні цивільні права та обов'язки, а вигодонабувачем є третя особа. Предметом оспореного договору страхування є майнові інтереси, пов'язані життям, здоров'ям та працездатністю Страхувальника - [PERSON], а не ПП «Міжнародна інвестиційна компанія». [PERSON] та ПП «Міжнародна інвестицій компанія» у відповідному договорі не визначали договір страхування від нещасних випадків в якості забезпечення виконання зобов'язання, а у разі настання страхово випадку ПП «Міжнародна інвестиційна компанія» не є управаженою вимагати виконан договору страхування на свою користь особою. З іншої сторони, Договір страхування не містить положень, умов, які б із певністю вказували на його пов'язаність із правочином, що був вчинений [PERSON] з названим контрагентом, у справі немає й доказів про обумовленість укладання оспореного Договору страхування зазначеним вище договором. Основною класифікаційною ознакою договору добровільного страхування від нещасних випадків, як і будь-якого іншого договору страхування, є подія, на випадок якої проводиться страхування, яка має ознаки ймовірності та випадковості настання, і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплат) страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Нещасний випадок - це несподівана непередбачувана подія, що виникла всупереч волі людини, наслідком якої є ушкодження здоров'я або смерть людини, тож та обставина, що в результаті певного нещасного випадку може настати смерть людини, є загальнозрозумілою, загальновідомою і доказування не потребує (ст. 61 ч. 2 ЦПК України), крім того, відображена в законодавстві. Отже, при добровільному страхуванні життя страховим випадком може бути і смерть застрахованої особи без врахування причини настання такого факту. При добровільному страхуванні від нещасних випадків страховим випадком є нещасний випадок, який може призвести і до смерті застрахованої особи. Позивачем, при укладенні з ТДВ "Страхова компанія "Промінвест" Договору страхування, обрано наступний страховий ризики/випадки: смерть та/або стійка втрата працездатності (інвалідність І групи) застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, що стався під час дії Договору страхування. Таким чином, твердження про те. що укладений договір між позивачем та ТДВ "Страхова компанія "Промінвест" є договором страхування життя, не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить нормам цивільного законодавства України, які регулюють питання надання страхових послуг. У позивача було право звернутися до страхової компанії з заявою про розірвання договору страхування, що йому було розяснено, і у разі дострокового припиненя його дії позивачу було б повернуто страхові платежі за період, що залишився до закінчення дії договору. Однак вказаним правом позивач не скористався. Враховуючи згоду позивача на ухвалення заочного рішення, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не явились. Суд, вивчивши заперечення відповідача ТДВ «Страхова компанія «Промінвест» та дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 24 лютого 2016 року між позивачем та ПП Міжнародний інєстиційний цєнтр було укладено Договір № 8002097. Згідно з умовами вищевказаного договору ПП Міжнародний інєстиційний цєнтр взяло на себе зобовязання надати у позику позивачу [PERSON] товар автомобіль ВАЗ 2110, 2012 року виробництва, грошовий еквівалент якого складає 92\~000 грн., поставку автомобіля повинно було бути здійснено не пізніше трьох робочих банківських днів. Згідно з п. 3.3.2. договору клієнт зобов'язаний забезпечити компанію всіма необхідними документами для здійснення ним дій, передбачених пп. 3.2.1 цього договору; бути застрахованим від нещасного випадку, та надати оригінал договору добровільного страхування від нещасного випадку, страхова сума страхувальника(клієнта)в якому повинна становить не менш суми узгодженої ціни товару, який клієнт має намір отримати у позику. Як вбачається з п. 3.1.1 договору компанія (відповідач 1) зобовязується надати клієнту товар у позику(відповідно графіку платежів)у разі виконання клієнтом умов цього договору в кількості, попередньо погодженій з компанією після у разі виконання умов договору та надання забезпеченої гарантії в забезпечення виконання зобовязань клієнта за цим договором. Цього ж дня - 24 лютого 2016 року між позивачем та ТзДВ «Страхова компанія «Укркомстрах» було укладено договір добровільного страхування від нещасного випадку № 565/15 /код 35428561/. За умовами вищевказаного договору позивачем було внесено суму коштів в розмірі 22000 (двадцять дві тисячі) гривень, що підтверджується квитанцією № 00.511166636.1 від 24 лютого 2016 року. Тобто всі необхідні умови за договором № 8002097 від 24 лютого 2016 року позивач виконав, а відповідач 1 ПП Міжнародний інєстиційний цєнтр (на час укладання договору) відмовився від виконання своїх зобовязань за договором у односторонньому порядку. Згідно інформації Міністерства Юстиції України на час звернення [PERSON] до суду за кодом юридичних осіб, що містяться на печатках обох договорів, зареєстровані юридичні особи відповідачі у справі. На волевиявлення позивача, при укладанні вищевказаного договору, вплинули два чинники - це реклама і консультація. Реклама відповідача 1 є недобросовісною, порушує своїм змістом та формою чинне Законодавство України, вводить в оману та завдає шкоду споживачу внаслідок неточності, недостовірності її змісту, двозначності висловлювань і тверджень, що подаються у ній, перебільшення переваг рекламованого об'єкта, а також замовчування його недоліків. Всі критерії недобросовісності реклами полягають у прямому чи прихованому обмані, що однозначно є порушенням загальнолюдських моральних норм, так само як і норм права. У ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про рекламу» визначено основними принципами реклами законність, точність, достовірність, використання форм та засобів, які не завдають споживачеві реклами шкоди. Статтею 1 ЗУ «Про рекламу» дає визначення недобросовісної реклами - реклама, яка вводить або може ввести в оману споживачів реклами, завдати шкоди особам, державі чи суспільству внаслідок неточності, недостовірності, двозначності, перебільшення, замовчування, порушення вимог щодо часу, місця і способу розповсюдження. Введення в оману споживачів реклами являє собою розповсюдження реклами, що за своїм змістом не відповідає дійсності, містить неправдиву інформацію про рекламований об'єкт чи іншу неправдиву інформацію. Частиною 8 ст. 15 ЗУ «Про рекламу» передбачено, що збитки, завдані споживачеві недобросовісною рекламою, підлягають відшкодуванню винною особою у повному обсязі. Частиною 1 ст. 15-1 ЗУ «Про захист від недобросовісної конкуренції» визначає, що поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Частиною 2 статті 15-1 ЗУ «Про захист від недобросовісної конкуренції» передбачено, що інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають. Реклама відповідача 1 є недобросовісною, порушує своїм змістом та формою чинне законодавство України, вводить в оману та завдає шкоду споживачу внаслідок неточності, недостовірності її змісту, двозначності висловлювань і тверджень, що подаються у ній, перебільшення переваг рекламованого об'єкта, а також замовчування його недоліків. Всі критерії недобросовісності реклами полягають у прямому чи прихованому обмані, що однозначно є порушенням загальнолюдських моральних норм, так само як і норм права. Суд також приймає до уваги твердження позивача про те, що умови договору № 8002097 від 24 лютого 2016 року, укладеного між [PERSON] та ПП Міжнародний інєстиційний цєнтр є несправедливими та такими, що порушують чинне законодавство України, оскільки за наявних умов договору у позивача, в результаті придбання автомобіля, будуть відсутні правові підстави звертатися безпосередньо до продавця за наяв\-ності дефектів товару, оскільки за умов договору він не набуде права покупця за договором купівлі-продажу автомобіля. Також умовами договору передбачена відповідальність за невиконання його умов лише для позичальника - Розділ 4 договору № 8002097 від 24 лютого 2016 року, перелік умов за яких наступає відповідальність позикодавця умовами договору не передбачено. Досить поширеною є явна підміна основних понять та категорій чинного законодавства, в результаті чого юридично не пов'язані між собою відповідними правовими наслідками терміни в тексті договорів виявляються штучно «перемішаними», що повністю нівелює їх зміст та виключає можливість правомірної реалізації на практиці. При цьому текстуальне закріплення окремих положень Правил настільки непослідовне та заплутане, що не дозволяє сприймати ні логічний зміст, ні юридичну термінологію, ні навіть загальновживані побутові поняття. Окрім цього, досить часто закріплені загальні фрази неконкретизованого змісту, які дозволяють підприємству довільно і у власних інтересах впливати на певні правовідносини. Сутність умов договору в його тексті визначена абсолютно не конкретно, надзвичайно заплутано та суперечливо настільки, що навіть після їх не однократного перечитування складається досить віддалене уявлення про справжній зміст регламентованого правочину, про послідовність, про призначення та наслідки вчинюваних дій. Хоча ч. 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплює, що інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. А згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право на достовірну і доступну інформацію. Свідоме заплутування реципієнта інформації поряд з вищенаведеними прикладами, здійснюється також кількома іншими способами: 1)шляхом систематичного повторювання однієї і тієї ж очевидної інформації; 2) шляхом періодичного відсилання до інших статей і пунктів. Специфічне текстуальне закріплення окремих положень Договору створює у адресата інформації досить віддалене уявлення про справжній зміст маніпуляцій фірми із залученими грошовими коштами учасників. Останні протягом певного часу дійсно можуть вірити у примарну майбутню вигоду. Проте проаналізовані вище положення підтверджують, що заплутані речення та суперечливі статті, насправді, дозволяють легко завуалювати справжній зміст вчинюваних правочинів. Хоча згідно ч. 1 ст. 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 п. 3 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому. В умовах договору вбачаються ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, а саме: відповідач, розміщуючи в друкованих засобах масової інформації рекламу, спонукає клієнта звертатися за дешевим товаром Відповідно до п. 2 ч. 1 п. 7 ч. 3 ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Законодавством України, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів» поняття «послуга» визначена як діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного, визначеного договором, матеріального чи нематеріального блага. Це здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ст. 3 п. 6 ЦК України передбачає загальні принципи цивільного законодавства. До них відносяться справедливість, добросовісність та розумність. Принцип справедливості означає визначення нормою права обсягу, межі здійснення захисту цивільних прав та обов'язків особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу). Також, ст. 7 ЦК України визначає, що цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема, звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеними у певній сфері цивільних відносин. Стаття 13 ЦК України визначає, свої цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У загальному вигляді вимога до здійснення суб'єктивних прав виражена у ст. 68 Конституції України, яка передбачає, що кожний зобов'язаний неухильно дотримуватись Конституції України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Частина 3 ст. 13 ЦК України передбачає, що не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зазначені два види зловживання правом: 1) зловживання правом шляхом навмисного завдання шкоди іншій особі; 2) зловживання правом пов'язане з використанням недозволених форм його реалізації, але у рамках загального дозволеного типу поведінки щодо даного права. З огляду на вищевикладене, даний договір був укладений під впливом обману і нечесної підприємницької практики. Його умови прямо суперечить вимогам низки законів та Конституції України. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України встановлено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлена наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Виходячи з того, що згідно з умовами договору № 8002097 від 24 лютого 2016 року позивач [PERSON] з метою отримання у позику товару (автомобіля) був зобовязаний бути застрахованим від нещасного випадку, та надати оригінал договору добровільного страхування від нещасного випадку, страхова сума страхувальника(клієнта)в якому повинна становить не менш суми узгодженої ціни товару, який клієнт має намір отримати у позику, тобто забезпечити таким чином гарантії отримання товару після його поставки з подальшою його оплатою, то з цього можна зробити висновок, що ці договори є взаємоповязаними, тобто договір страхування укладався у забезпечення виконання зобовязань за договором надання товару у позику. Крім того, у графі «Види діяльності», витягу з Єдиного Державного Реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців даної страхової компанії зазначено: Код КВЕД 65.12 Інші види страхування, крім страхування життя (основний);Код КВЕД 65.20 Перестрахування. Твердження відповідача з приводу того, що страхування від нещасного випадку не є страхуванням життя з тих підстав, що страховим випадком за такого виду договором є будь-який нещасний випадок, на увагу не заслуговує, оскільки з частини другої договору добровільного страхування від нещасного випадку № 565/15 від 24 лютого 2016 року видно, що об'єктом страхування є майнові інтереси, що не суперечать чинному законодавству України і пов'язані з життям здоров'ям та працездатністю. Відповідно до статті 2 ЗУ «Про страхування» ( далі Закон) страховиками, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України, є: фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України "Про господарські товариства", з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності . Договір страхування вважається недійсним з моменту його укладання у випадках, передбачених Цивільним кодексом України ( ст. 29 Закону). Цивільний кодекс України, як одну з підстав недійсності правочину, передбачає вчинення останнього, юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії), що є наслідком визнання судом даного правочину недійсним (частина перша статті 227 ЦК України). Недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Відповідно до ст.216 ЦК України,у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину мо\-же бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з влас\-ної ініціативи На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсними договору позики № 8002097 від 24 лютого 2016 та договору добровільного страхування від нещасного випадку № 565/15 від 24 лютого 2016 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а також підлягає задоволенню вимога про відшкодування Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» /код 35428561/ позивачу сплаченої ним суми у розмірі 22000,00 грн. Вимогу про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано розрахунку виконаних робіт ,в якому повинні бути зазначені час який витрачений на надання правової допомоги, виконані роботи, не надано доказів про сплату представнику позивача коштів за виконану роботу, а тому наданий договір про надання правових послуг адвоката від 14.04.2016 року не є належним доказом про понесені витрати позивача на правову допомогу і не є безумовною підставою для задоволення даних вимог позивача. Відповідно до\~\~\~ст. 1167 ЦК України\~\~ моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті В п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. \~\~\~\~\~\~ Таким чином, факт звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладає на позивача у даній справі обов'язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем. \~\~\~\~\~\~ Однак, матеріали справи не містять належні докази, які б підтверджували, що неправомірні дій ПП «Міжнародний Інєстиційний Цєнтр» спричинили страждання та моральне переживання позивача, тому вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Outcome: partial