Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва у вересні 2016 року було подано вказаний позов від 07 вересня 2016 року (остання редакція від 01.11.2016 року а.с.114-117, провадження відкрито 27 лютого 2017 року а.с.118) щодо: стягнення з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" середнього заробітку за час вимушеного прогулу; скасування Наказу Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" №872/л від 09.08.2016 р. Про звільнення з підприємства за скороченням штату [PERSON]; поновлення [PERSON] на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", ЄДРПОУ 24432974. В обґрунтування заявлених вимог позивач, зокрема посилався на положення ст.ст.21, 40, 42, 49-2, 235, 237-1 КЗпП України, вказав, що відповідачем - Публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал Кривий Ріг" всупереч положенням Кодексу законів про працю України, незаконно 09 серпня 2016 року за скороченням штату (п.1 ст.40 КЗпП України) було звільнено його, [PERSON] з посади заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", ЄДРПОУ 24432974, в тому числі, без запропонування іншої посади саме за його спеціальністю юриста та спеціаліста з фінансів (всупереч положенням ст.49-2 КЗпП України, Постанови Верховного Суду України у справі №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, пункту 58 "Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ. Трудове право."), з яких раніше позивачем були звільнені, зокрема: [PERSON] - з посади провідного спеціаліста відділу з розслідування фінансових порушень (наказ №622/л від 10.06.2016 р. - за власним бажанням); [PERSON] - провідний аудитор відділу внутрішнього аудиту (наказ №706/л від 02.07.2016 р. - за власним бажанням); [PERSON] - спеціаліст з якості відділу внутрішнього аудиту (наказ №604/л від 08.06.2016 р. - за згодою сторін). Згідно зі змістом наказу Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" №872/л від 09.08.2016 р. Про звільнення з підприємства за скороченням штату [PERSON], згідно з цим наказом вирішено звільнити з підприємства [PERSON], заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки, за скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України. При цьому, з самого змісту цього наказу не вбачається даних про те, що роботодавець запропонував [PERSON] вказані вакансії, а також інші, за відповідною вищевказаною професією (спеціальністю) позивача, які він може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а навпаки, з наявного в наказі №872/л від 09.08.2016 р. посилання на пропозицію іншої роботи позивачу від 12.05.2016 року та 21.07.2016 року та відповідних додатків з переліком запропонованих вакансій вбачається, що жодна з них не відповідає вищевказаній освіті позивача, в тому числі, вищевказані посади, які займали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивачу також не були запропоновані. Крім того, у вказаному наказі визначено, що 12.05.2016 року [PERSON] був попереджений про вказане звільнення та не є членом первинної профспілкової організації. У письмовій заяві позивач підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. До суду не надійшло заперечень відповідача проти вказаного позову. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Враховуючи положення ч.2 ст.64 ЦПК України, дослідивши та проаналізувавши наведенні дані, всі матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Частинами 1-3 ст.49-2 КЗпП України, зокрема встановлено: - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці; - при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством; - одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації; при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Постановою Верховного Суду України у справі №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року було встановлено наступне: - власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо; - при цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Проте, відповідач належним чином не виконав вказані вимоги. Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачем - Публічним акціонерним товариством "АрселорМіттал Кривий Ріг" незаконно 09 серпня 2016 року за скороченням штату (п.1 ст.40 КЗпП України, копія трудової книжки а.с.56-63) було звільнено [PERSON] з посади заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", ЄДРПОУ 24432974 (а.с.73-84), - без запропонування іншої посади саме за його спеціальністю (копії дипломів спеціаліста [PERSON] за спеціальностями юриста та спеціаліста з фінансів а.с.85) юриста та спеціаліста з фінансів (всупереч вищенаведеним положенням ч.3 ст.49-2 КЗпП України та Постанови Верховного Суду України у справі №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року), з яких раніше позивачем були звільнені, зокрема: [PERSON] - з посади провідного спеціаліста відділу з розслідування фінансових порушень (а.с.104 - копія наказу №622/л від 10.06.2016 р. - щодо звільнення за власним бажанням); [PERSON] - провідний аудитор відділу внутрішнього аудиту (а.с.105 копія наказу №706/л від 02.07.2016 р. - щодо звільнення за власним бажанням); [PERSON] - спеціаліст з якості відділу внутрішнього аудиту (а.с.107 копія наказу №604/л від 08.06.2016 р. - щодо звільнення за угодою сторін). З безпосереднього змісту наказу Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" №872/л від 09.08.2016 р. Про звільнення з підприємства за скороченням штату [PERSON] вбачається, що згідно з цим наказом вирішено звільнити з підприємства [PERSON], заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки, за скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.101). При цьому, з самого змісту цього наказу не вбачається даних про те, що роботодавець запропонував [PERSON] вакансії за відповідною вищевказаною професією (спеціальністю) позивача та відповідну роботу, яку він міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а навпаки, з наявного в наказі №872/л від 09.08.2016 р. посилання на пропозицію іншої роботи позивачу від 12.05.2016 року та 21.07.2016 року та відповідних додатків з переліком запропонованих вакансій (в тому числі, щодо зовсім невідповідних освіті позивача робітничих спеціальностей а.с.95, 97-99), а також акту від 21.07.2016р. (копія а.с.96) вбачається, що жодна з запропонованих позивачу вакансій не відповідає вищевказаній освіті позивача, при цьому, вищевказані посади, які займали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позивачу не були запропоновані. Крім того, у вказаному наказі визначено, що 12.05.2016 року [PERSON] був попереджений про вказане звільнення 12.05.2016 року (а.с.87, 94) та не є членом первинної профспілкової організації, що позивачем не спростовано. Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України: у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до положень ст.43 Конституції України: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. На підставі викладеного, враховуючи вищенаведені способи захисту порушених прав позивача, які регламентовані положеннями Кодексу законів про працю України, а також п.4) ч.1 ст.367 ЦПК України, щодо випадків обов"язку допустити негайне виконання рішення суду, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, і доводи позивача не спростовують вказаних висновків суду, а саме належить: скасувати Наказ Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" №872/л від 09.08.2016 р. Про звільнення з підприємства за скороченням штату [PERSON]; поновити [PERSON] на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", ЄДРПОУ 24432974, допустивши негайне виконання рішення в цій частині. Разом з тим, зі змісту вказаних письмових наказів не вбачається, що вони обгрунтовані упередженим ставленням до позивача, а тому такі доводи останнього, які також зазначені в обгрунтванні позову є лише припущеннями, враховуючи також положення ст.218 ЦК України щодо допустимості доказів. Так, відповідно до положень ст.218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до положень п.2) ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. При цьому, суд вважає, що фактично є лише припущеннями і посилання позивача на ту обставину, що його звільнення відбулося без дослідження наявності у нього переважного права на залишення на роботі, оскільки доказів цього позивачем не надано, в тому числі, відсутні докази щодо освіти, стану здоров"я тощо щодо інших осіб, а отже такі посилання позивача є огульними. Відповідно до ч.1, 2, 8 ст.8 ЦПК України: суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Крім того, суд вважає позовну вимогу щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" середнього заробітку за час вимушеного прогулу, такою що викладена без зазначення стягувача - у відповідній вимозі конкретно не зазначено особи на користь якої вимагається стягнути кошти (зокрема, щодо дотримання принципів змагальності сторін (ст.10 ЦПК України) та диспозитивності (ст.11 ЦПК України) - розгляду справи виключно в межах позовних вимог), зазначена огульно, безвідносно до конкретної особи. Крім того, вимога щодо вказаного стягнення (згідно з прямим контекстом її наявної редакції) не може бути виконана і у відповідності до імперативних вимог Закону України "Про виконавче провадження", в тому числі, ст.4, якою серед вимог до виконавчого документу зокрема передбачено необхідність зазначення в ньому відповідної резолютивної частини рішення (яка відповідно до вищевказаних імперативних положень ст.11 ЦПК України вочевидь не має виходити за межі відповідної прохальної (резолютивної) частини самого позову), що передбачає відповідні заходи його примусового виконання із зазначенням найменування стягувача. Також, судом враховано, що згідно з ч.1 ст.16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, судом враховано перевагу норм міжнародного права (у випадках їх конкуренції з нормами національного права, в тому числі щодо процесу стягнення середнього заробітку), а саме, що в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказаний розумний строк для справи даної категорії визначено згідно з національним законодавством, а саме у ч.1 ст.157 ЦПК України, згідно з імперативними вимогами якої - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше одного місяця (при цьому, судом враховано, що позов було подано до Дарницького районного суду м. Києва ще у вересні 2016 року а.с.6, 7). Доказів щодо розміру заробітку, середнього заробітку позивача до суду не надано, всупереч положенням ст.60 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, судом було фактично враховано, що відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, зобов"язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права, а відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.137 ЦПК України: у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази, (при цьому, до суду не було подано клопотання щодо витребування доказів, в тому числі щодо оплати праці, розміру середнього заробітку (довідки про середній заробіток, розрахункових листів тощо); клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Судом також враховано, що вказана вимога щодо стягнення грошової суми фактично не була належним чином визначена позивачем щодо зазначення стягувача навіть після звернення на це уваги в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2016 року (а саме щодо конкретизації вказаної вимоги а.с.8) (в тому числі, в контексті дотримання принципу змагальності та врахування такої поведінки сторони позивача в контексті вищенаведених положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). При цьому, на думку суду сторона позивача не позбавлена можливості належним чином, з наданням належних доказів та зазначенням конкретного предмету, в тому числі, із зазначенням стягувача, звернутися до суду з іншим позовом щодо стягнення саме на його користь середньої заробітної плати, а також із врахуванням конкретних, належних обов"язкових платежів до бюджету. При цьому, Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. У зв'язку з наведеним, вказані висновки не є порушенням права на справедливий судовий захист в контексті вищенаведених міжнародних норм та не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі належить розподілити таким чином: стягнути в доход держави з відповідача 551 грн. 20 коп. - судовий збір; судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. за позов в частині вимог майнового характеру віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved