Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

21.03.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що з березня 2006 року вона з [PERSON] стали проживати разом однією сімєю без реєстрації шлюбу. Стали вести спільне господарство, спільний побут, мали спільний бюджет і проживали до січня 2007 року в будинку її сестри [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В подальшому 27.01.2017 року зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу перейшли проживати до будинку [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] та проживали до 2007 року. За час проживання однією сімєю і перебування в шлюбі, на належній чоловікові земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , а в кінці грудня 2007 року переїхали до нього проживати. Для здачі будинку в експлуатації було виготовлено технічний паспорт, а 07.02.2008 року чоловік отримав свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок. Шлюб із [PERSON] 03.03.2017 року було розірвано, а [INFO] він помер. Після його смерті відкрилася спадщина. До складу якої уввійшов будинок [ADDRESS] якого вважає належною їй. Оскільки на час відкриття спадщини вона з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебувала, тому відсутня можливість оформити право на будинок в позасудовому порядку, що стало підставою звернення до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.05.2019 року, заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та заборонено вчиняти дії щодо відчуження житлового будинку [ADDRESS] до набрання рішення законної сили. 02.05.2019 року, через канцелярію суду від представника відповідача надійшов Відгук на позовну заяву в якому він зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 08.07.2019 року, через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на Відзив в якому остання, зазначає, що викладені у відзиві аргументи відповідача є такими, що не відповідають дійсності або не відносяться до предмету доказування, вважає свій позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частина 1 ст. 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 27 січня 2007 року та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим виконкомом Борівської селищної ради Фастівського району Київської області. Під час шлюбу за [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Борівської селищної ради від 07.02.2008 року, зареєстрованого в Фастівському БТІ 07.02.2008 року за № 2666 було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпоттек, єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна 22.02.2019 року зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 03.03.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 03.03.2017 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 10 вересня 2018 року виданого виконавчим комітетом Борівської селищної ради Фастівського району Київської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Фастівського району Перепелиця Ж.П., була заведена спадкова справа № 56/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , звернулася матір спадкодавця [PERSON] , відповідач по справі та яка є спадкоємицею першої черги за законом. Позивач звернувшись до суду з даним позовом зазначила, що майно яке уввійшло до складу спадщини є спільним майном подружжя її та [PERSON] , так як було придбано під час шлюбу. Перевіряючи доводи позивача судом встановлено, що згідно Договору Дарування земельної ділянки від 29 листопада 2003 року посвідченого Левченко Г.І., державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 4047, [PERSON] , було подаровано земельну ділянку площею 0,0720 га, в зовнішніх межах згідно з планом, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території смт. Борова Фастівського району Київської області. Рішенням виконкому Борівської селищної ради Фастівського району Київської області від 28 травня 2004 року дозволено [PERSON] , побудувати на належній йому земельній ділянці у [ADDRESS] житловий будинок. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.02.2008 року виданого виконкомом Борівської селищної ради за [PERSON] , зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. В ухвалі від 1 березня 2017 року у справі № 369/3920/15-ц суд касаційної інстанції зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Як встановлено в судовому засіданні будівництво спірного будинку відбувалося на протязі 2006 - 2008 років. Позивач приймала участь у його будівництві. Даний факт підтверджено показами свідків і частково не заперечується відповідачем. Так, відповідач [PERSON] , у вступному слові зазначила, що позивач купувала обої, вони разом з сином стелили ламінат, копали криницю та погріб та поставили забор. Будинок був побудований повністю в 2007 році. Свідок [PERSON] , показав, що позивач жила у нього до заміжжя, після реєстрації шлюбу з [PERSON] перейшли жити до відповідача матері [PERSON] , а потім коли побудували будинок перейшли жити в будинок. Вони разом робили дах, криницю, гараж, вікна ставили та двері. Позивач працювала бухгалтером і отримувала гарну заробітну плату. Свідок [PERSON] показала, що позивач проживала з [PERSON] 10 років, почали жити з березня 2006 року, проживали у її батьків, а після одруження перейшли жити до матері чоловіка. Разом будували будинок, а потім перейшли туди жити і добудовувалися. Разом клеїли шпалери, ставили дах. Пам"ятає так, як сама теж з чоловіком допомогали на будівництві, мішали розтвор, подавала цьвяхі, прикручували гіпсокартон. Позивач працювала в батьків свідка в торгівельному магазині в Києві але без оформлення. Свідок [PERSON] , показала, що живе по сусідські з спірним будинком. Знає позивача та [PERSON] як одну сім"ю. В 2006 році будинок був недобудований. Свідок [PERSON] , показав, що допомогав по будівництву, позивач клеїла шпалери. Як встановлено в судовому засіданні право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано 07.02.2008 року за чоловіком позивача [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, вказаний житловий будинок є майном, яке набуте подружжям за час шлюбу, а тому, суд вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, відповідач не погоджується з тим, що вказаний будинок будувався з участю позивача та її коштів. При цьому відповідачем не було надано суду належних доказів що спірний будинок до введення в експлуатацію будувався за її кошти та кошти інших її рідних (другого сина), як і не надано докази щодо існування у відповідача джерел для здійснення витрат на будівництво, зокрема отримання грошових коштів в кредит, зняття грошових коштів з ощадної книжки, отримання коштів в якості компенсаційних витрат, позик тощо. Крім того судом встановлено, що будь-якої домовленості про створення спільної сумісної власності та встановлення порядку її використання між подружжям позивача та відповідачем не було. Таким чином, відсутність судового рішення про визнання спірного будинку особистою приватною власністю особи підтверджує про відсутність підстав вважати, що таке майно належить виключно одному із подружжя такий висновок зробила Велика Палата Верховного суду в постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Згідно з положенням частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При розгляді судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,0720 га, в зовнішніх межах згідно з планом, для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території смт. Борова Фастівського району Київської області на підставі Договору Дарування земельної ділянки від 29.11.2003 року. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. На вказаній земельній ділянці було збудовано спірний житловий будинок, Ѕ якого належить позивачці, як спільне майно подружжя, а тому і частина земельної ділянки переходить до позивача. Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім"єю позивача та [PERSON] суд зазначає, що заположеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Верховний Суд в своїй постанова від 14.02.2018 у справ № 129/2115/15-ц вказав, що відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Також, суд роз`яснив, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Таким чином, для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Звертаючись до суду з даним позовом позивач просила встановити факт постійного проживання однією сім"єю її та [PERSON] , без реєстрації шлюбу в період з березня 2006 року до 27 січня 2007 року при цьому на підтвердження своїх позовних вимог послалася на покази свідків. Інших доказів, які б підтверджували ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім"ї надано не було. Таким чином, в цій частині позову позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково.

Outcome: dismissed