Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з проханням визнати дійсним договір купівлі-продажу за реєстраційним № КЧ-006/96 від 20.12.1996 року, укладеного між продавцем [PERSON] і [PERSON], Скадовською товарною біржею дійсним та визнати за ним право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS]. Мотивуючи свої вимоги позивач вказує, що 20.12.1996 року через Скадовську товарну біржу він, [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будинку [ADDRESS]. Вказаний будинок він придбав за 19960 грн. Вказаний договір купівлі-продажу нотаріально не був оформлений, а був оформлений відповідно до ст. 15 ЗУ "Про товарні біржі" та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових оборудок. В подальшому будинок було зареєстрована в Каланчацькому бюро технічної інвентаризації. На даний час він не має змоги вільно розпоряджатися своїм майном, так як договір нотаріально не оформлений. А оформити також не має можливості, оскільки місце перебування відповідача не відоме. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав вимоги, викладені в позові та просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить оголошення в газеті, що відповідає вимогам ч. 9 ст. 74 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені слідуючі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 20.12.1996 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], посвідчений Скадовською товарною біржею. 20.12.1996 року договір зареєстрований Каланчацьким державним бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Як визначено ст. 41 ЦК (в редакції 1963 року) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Частиною 1 ст. 42 ЦК (в редакції 1963 року) передбачено форми угод, в яких їх може бути укладено: усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Стаття 47 ЦК (в редакції 1963 року) встановлює, що нотаріальне посвідчення угод є обов'язковим лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Закон України від 10 грудня 1991 року №1965-ХІІ "Про товарну біржу" є спеціальним нормативним актом щодо визнання правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним стосовно укладення договорів. З останнього питання спеціальними є норми Цивільного кодексу. Тобто, на час укладання договору купівлі - продажу від 20.12.1996 року вимагалося дотримання обов"язкової нотаріальної форми для договорів купівлі - продажу нерухомого майна, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання вказаного договору дійсним. Разом з тим, відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", чинної на час укладення договору купівлі-продажу: угода, зареєстрована на біржі, не підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2); угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (ч. 4). Таким чином, придбавши у відповідачки вказане нерухоме майно, на підставі ст.15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 128 ЦК УРСР 1963 року позивач набув на нього право власності. На теперішній час, коли діє з 01.01.2004 року ЦК України, позивач не може розпоряджатися вільно своїм майном, оскільки він нотаріально не завірений, зареєстрований на товарній біржі і є незаконним. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв'язку зі змінами в законодавстві, що регулює правовідносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, позивач позбавлений можливості реалізувати право власності на нерухоме майно, оскільки це право не визнається, а іншого способу для поновлення порушеного права, ніж обраний позивачем в частині визнання права власності, законом не передбачено. Отже, визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно відновлюються його порушені права, а тому суд визнає за можливе задоволення позову в цій частині.

Outcome: partial