Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

31.05.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовом, а 19.07.2018 з уточненим позовом, до казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" з вимогами: стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 25797,89 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 23514,99 грн. та 50000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала на підприємстві відповідача з 13.06.2014 по 05.12.2017 на посаді сторожа, звільнена 05.12.2017 за згодою сторін. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України на день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, станом на 04.07.2018 заборгованість по заробітній платі становить 25797, 89 грн. ЇЇ звернення до відповідача були проігноровані. Просить стягнути відповідно до ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки, який становить 23514,99 (201 робочий день Х 116, 99 грн. (середньоденна заробітна плата). Крім того, несвоєчасним розрахунком при звільненні та неправомірними діями відповідача, який систематично допускав порушення трудового законодавства їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 50000,00 грн. Моральна шкода полягає у тому, що вона, інвалід 3 групи, була позбавлена засобів до існування, відмовляла собі у найнеобхіднішому, майже голодувала. Щоб якось вижити позичала гроші у знайомих на їжу та оплату житлово-комунальних послуг. Дуже хвилювалася, щоб не загострилася хвороба, однак, це сталося і грошей на лікування не було. Не ходила до родичів та знайомих на свята, бо не було за що купити подарунків. В такій ситуації відчувала себе неповноцінною людиною. Поглибило душевні страждання ще й те, що відповідач ігнорував її звернення. З 20.10.2017 по 06.11.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні в санаторії "Нафтохімік України". Не маючи коштів, мала продовжувати лікування, яке тривало в подальшому в 15.01.2018 по 24.01.2018, з 29.03.2018 по 07.04.2018. Допомоги чекати ні від куди, оскільки чоловік [PERSON] не працює та має захворювання хребта. Учасники справи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать в матеріалах справи докази отримання судової кореспонденції про призначений судовий розгляд. (а.с. 20, 22) Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі. На задоволенні позову наполягала в повному обсязі. Представник відповідача Світлична О.М. не з'явилася в судове засідання, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала частково, не визнає позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди. 03.07.2018 надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено підприємство не визнає позовні вимоги [PERSON], оскільки фінансове положення підприємства у скрутному становищі, банківські рахунки заарештовано з 2014 року по теперішній час, заборгованість по заробітній платі виплачується через ДВС. [PERSON] була звільнена за п. 1 ст. 36 КЗпП України, з дня звільнення отримує допомогу по безробіттю. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається із трудової книжки серії БТ-II № 1084335 [PERSON] працювала в казенному підприємстві "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" з 13.06.2014 по 05.12.2017 на посаді сторожа, відповідно до наказу №45 від 04.12.2017 звільнена з 05.12.2017 за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. (а. с. 8). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21.03.2016, яке набрало законної сили з казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 21913,63 грн. станом на 01.02.2016. (а. с. 22). Згідно листа в. о. директора казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод [PERSON] від 02.07.2018 вих №176/17, заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 04.07.2018 складає 25797, 89 грн. Середньоденна заробітна плата складає - 116, 99 грн. (а. с. 30) Статтею 47 Кодексу Законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 166 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 Кодексу Законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення ст. 116 Кодексу Законів про працю України, при звільненні позивачу не було здійснено відповідний розрахунок по заробітній платі відповідачем. Відповідно до ст. 117 Кодексу Законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проведений позивачем розрахунок середнього заробітку є правильним з арифметичної точки зору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПстягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Однак, позивачем розраховано суму середнього заробітку за час затримки станом на 15.07.2018, тобто за 201 робочий день після звільнення. Оскільки ст. 117 КЗпП України передбачено обов'язок підприємства виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає за необхідне стягнути середній заробіток станом на день розгляду справи, тобто за 216 робочих днів з моменту звільнення, всього 216 Х 116,99 грн. = 25269,84 грн. Таким чином, з відповідача належить стягнути суму заборгованості по заробітній платі 25797,89 грн та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 25269,84 грн. Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 грн., завданої діями відповідача, то дана вимога є такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» слід звернути увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. Згідно п. 3 вищезазначеної постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 13 тієї ж постанови, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як встановлено судом, з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні 05.12.2017, і ця заборгованість не виплачена досі. Оскільки доходи особи є її власністю в силу положень законодавства та практики Європейського суду з прав людини, то фактично позивач діями відповідача була позбавлена можливості користуватись її власністю. Згідно наданих позивачем доказів, позивач є інвалідом 3 групи (а. с. 7), має захворювання хребта у зв'язку з чим з 20.10.2017 по 06.11.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні в санаторії "Нафтохімік України". (а. с. 14), з 15.01.2018 по 24.01.2018, та з 29.03.2018 по 07.04.2018 в Зміївській ЦРЛ (а. с. 15, 16) чоловік [PERSON] не працює (а. с. 18), має ряд захворювань у зв'язку з чим також проходив стаціонарне лікування, що підтверджується виписками із історії хвороб (а. с. 19, 20, 21). Суд погоджується з тим, що невиплата заробітної плати відповідачем за таких обставин неминуче приводила до того, що позивач змушена була економити на харчах, одязі, лікуванні тощо. Внаслідок цього позивач зазнала суттєвих душевних страждань, втратила душевну рівновагу та самоповагу, перебувала у стресовому стані, в її звичайний життєвий ритм та плани довелось вносити зміни та докладати додаткових зусиль щодо організації життя позивача. Таким чином, позивачу була заподіяна моральна шкода у вигляді душевних страждань, причиною яких є вимушене зниження рівня життя та неможливість користуватись своєю власністю внаслідок неправомірних дій відповідача. За ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] компенсації моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial