Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком. Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що він на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія [NUMBER] від 23.12.2008 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS]. На прохання відповідачів по справі, позивач у 2004 році, зареєстрував у своєму будинковолодінні місце проживання останніх та їхніх малолітніх дітей [PERSON],[INFO] та [PERSON],[INFO]. Жодного дня у вищевказаному домоволодінні вони не проживали, їхні особисті речі у будинку відсутні .Дана реєстрація була їм потрібна , як вони пояснили позивачу, для працевлаштування. На даний час відповідачка [PERSON] з своєю сім"єю, проживають у будинку її батьків -[PERSON] та [PERSON] за адресою:[ADDRESS]. На прохання позивача по справі, знятися з реєстрації у його будинку категорично відмовляється . Просив суд на підставі 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України визнати відповідачів та їхніх дітей такими, що втратили право користування житловим будинком. Позивач у судове засідання не з"явився, попередньо подавши до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Відповідачі у судове засідання не з"явилась, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.Від [PERSON]надійшла до суду заява, в якій вона вказала, що позовні вимоги визнає, просить суд розглянути справу без її участі . Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, однак у матеріалах справи, є заява голови Ребедайлівської сільської ради, в якій вона просить суд розглянути справу без участі їхнього представника, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти задоволення позову . Дослідивши письмові матеріали справи , суд приходить до слідуючого . Судом установлено, що позивач на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія [NUMBER] від 23.12.2008 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] (а.с.6). У вказаному будинку за згодою позивача були зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], та їхні малолітні доньки [PERSON],[INFO] та [PERSON],[INFO] (дана обставина підтверджується довідкою сільської ради а.с.4). Факт непроживання відповідачів з своїми дітьми у будинку позивача підтверджений довідкою сільської ради (а.с.4) . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого осмобистого немайнового або майгнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зорема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов"язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов"язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред"явивши разом з тим одну із таких вимог; 1)про ппозбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім"ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року члени сім"ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім"ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи зповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім"ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім"ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71.72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.2 ч.3 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце поживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місцем проживання її батьків( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками( усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином, оскільки відповідачі з своїми неповнолітніми дітьми відсутні без поважних причин понад один рік у будинку позивача , то суд вважає, що вони з своїми дітьми втратили право на користування будинком позивача .

Outcome: approved