Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

[PERSON] у грудні 2016 року звернулось до суду з позовом до [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON], треті особи: Дарницький районний відділ ГУ ДМС України в м. Києві, служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, ОСББ «Дім комфорт» про зняття з реєстраційного обліку. Обґрунтовуючи позовну заяву посилалась на наступне, з 04 березня 2005 року по 18 лютого 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2013 року визнано за позивачем право власності на 95/100 часток квартири [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право власності на 5/100 часток цієї ж квартири. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.02.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2015 року, задоволено позов [PERSON] та припинено право власності [PERSON] на 5/100 частин квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 5/100 частини зазначеної квартири, яка зареєстрована на ім'я [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5 150 грн. грошової компенсації. У вказаній вище квартирі залишається зареєстрованим відповідач [PERSON] та його малолітня дочка [PERSON], [INFO], хоча з часу розірвання шлюбу між сторонами [PERSON] у квартирі не проживає, тоді як його малолітня дочка у квартирі взагалі не мешкала ніколи. Посилаючись на приписи Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні (затвердженого наказом МВС України №1077 від 22.11.2012 року) [PERSON] просила суд зняти відповідача та його доньку з реєстраційного обліку за згаданою вище адресою. Позивач у судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання також не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Треті особи у судове засідання представників не направили, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник служби у справах дітей просив справу розглянути у їх відсутність та з максимальним урахуванням інтересів дитини. Представник Дарницького РВ ГУ ДМС України в м. Києві просив справу розглядати у їх відсутність. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що з 04 березня 2005 року по 18 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2013 року визнано за позивачем право власності на 95/100 часток квартири [ADDRESS], а за [PERSON] визнано право власності на 5/100 часток цієї ж квартири. 01.10.2013 року сторони уклали попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального договору Кирпичи Л.В. за реєстровим №1526, згідно якого домовились в порядку та на умовах, визначених попереднім договором, у строк до 30.11.2013 укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір), відповідно до якого позивач брала на себе зобов'язання викупити 5/100 частини згаданої квартири у відповідача за 40 000 грн. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та припинено право власності [PERSON] на 5/100 частин квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 5/100 частини зазначеної квартири, яка зареєстрована на ім'я [PERSON], загальною площею 103,5 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5 150 грн. грошової компенсації. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2015 року вказане рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.02.2015 року залишено без змін. Таким чином, судом встановлено, що станом на цей час єдином власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON]. Однак, з довідки форми №3 від 29.11.2016 року, яку видано ОСББ "Дім комфорт", вбачається, що у вказаному житловому приміщенні на час розгляду справи зареєстровані: відповідач [PERSON] та його малолітня донька [PERSON]. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем доведено суду як факт припинення права власності відповідача на його частку у житловому приміщенні так і факт його тривалого не проживання у вказаному житловому приміщенні (що розпочався ще до офіційного розірвання шлюбу між сторонами), відсутність речей відповідача та його доньки у житловому приміщенні тощо. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved