Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11.03.1994 року по 04.12.2008 року включно. У період перебування у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. З моменту розірвання шлюбу відповідач дитиною не цікавиться, не займається його вихованням, не спілкується з ним, не надає матеріальну допомогу. Неповнолітній [PERSON] професійно займається футболом, керівництво клубу розраховує на його участь у змаганнях як на території України, так і за кордоном. Крім того, мати дитини має можливість оздоровлювати свого сина за межами України, але не може цього зробити, оскільки відповідач не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача із проханням надати відповідний дозвіл, але постійно отримувала відмову. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] на тимчасові неодноразові поїздки за межі України до країн Шенгенської угоди, Туреччини, Об"єднаних Арабських Еміратів, Таїланду, Єгипту, Росії, США, Ізраїлю у супроводі його матері, яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну дитини до досягнення дитиною 16-річного віку без згоди та супроводу батька [PERSON]; надати дозвіл на оформлення проїзного документу дитини [PERSON] для виїзду за кордон без згоди батька [PERSON]; а також надати дозвіл на оформлення віз для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON] без згоди батька [PERSON] у країни Шенгенської угоди, Туреччини, Об"єднаних Арабських Еміратів, Таїланду, Єгипту, Росії, США, Ізраїлю. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з′явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутність, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника третьої особи, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.03.1994 року по 04.12.2008 року включно. У період перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін по справі народилася дитини - син [PERSON], [INFO]. Як встановлено судом, після розірвання шлюбу відповідач фактично сином не цікавиться, не займається його вихованням, не спілкується з ним, не надає матеріальну допомогу. Неповнолітній [PERSON] на даний час професійно займається футболом в Дитячому футбольному клубі "Столиця", що підтверджується відповідною характеристикою. Керівництво клубу розраховує на його участь у змаганнях як місцевого, так і закордонного значення, що викликає потребу у постійних виїздах дитини за кордон. Крім того, мати дитини має можливість оздоровлювати дитину за межами України. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМ України №231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Позивачка [PERSON], звертаючись до суду із вимогами до відповідача, просить надати дозвіл на виїзд за межі України малолітній дитині без згоди та супроводу його батька. Суд вбачає, що наведені вище норми права не містять такого положення, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони на даний час не спілкуються, відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон, що також підтвердила і допитана в якості свідка [PERSON], при цьому суд приймає до уваги, що можливість отримання згоди у судовому порядку на виїзд дитини за межі України без згоди батька на даний час малоймовірна, приймає до уваги, що у судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved