Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про визнання пункту договору недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що 24 квітня 2015 року між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений договір комерційної концесії [INFO] № 010815/02. Відповідно до п.1.1 договору правовласник - ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» надає користувачу - ФОП [PERSON] , а користувач набуває право використання у своїй підприємницькій діяльності комплекс прав на унікальну освітню технологію для розвитку індивідуальності дитини, підлітка, студента та Знак для товарів та послуг "[INFO]". За використання комплексу виключних прав користувач сплачує правовласнику обумовлено договором винагороду. Відповідно до умов договору на користувача покладені наступні грошові зобов`язання: 1) відповідно до п.3.1.1 договору - єдиноразовий платіж (паушальний внесок) в розмірі 20 000 доларів США, що сплачується у національній валюті по курсу НБУ на день платежу, 2) періодичні платежі (роялті) в розмірі 1 000 доларів США, що сплачуються в національній валюті по курсу НБУ на день платежу. Цей договір також містить пункт 2.3, у якому зазначено "Користувач сплатив частину паушального внеску, вказаного в пункті 3.1 даного Договору по Попередньому договору комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, що укладений між тими ж сторонами в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, яка була сплачена у національній валюті України (гривні) по курсу НБУ на день платежу". Позивач вважає вказаний пункт 2.3 Договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки відомості зазначені у такому пункті є неправдивими та такими, що ввели в оману правовласника щодо винання користувачем обов`язку щодо умов оплати за договором та спричинили позивачу прямі збитки, оскільки товариство не отримувало від відповідача відповідно до пункту 2.3 Договору 10 000 доларів США 00 центів, що підтверджується звітами по рахунках позивача. Так, відповідно до звітів про дебетові та кредитові операції по рахунку позивача з 01 січня по 31 липня 2015 року оплата з боку відповідача була здійснена лише 28.07.2015 року у сумі 110 000 грн. та 29.97.2015 року у сумі 110 227 грн. та жодних інших перерахувань у якості паушального внеску відповідачем сплачено не було. Всупереч цього у пункті 2.3 Договору зазначено, що «користувач сплатив частину паушального внеску», що на момент укладання договору не відповідало дійсності, оскільки даний пункт містить в собі обман зі сторони відповідача. Окрім того, сторони до укладення договору комерційної концесії [INFO] № 010815/02 від 24 квітня 2015 року не укладали Попереднього договору комерційної концесії, про який йде мова у оспорюваному пункті договору, що також вказує на обман з боку відповідача при укладенні договору. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 01 лютого 2021 року (а.с.197), позовні вимоги підтримала з урахуванням уточнених вимог у редакції від 09 лютого 2021 року (а.с. 201 - 204) з тих же підстав та просила їх задовольнити. Ввважаючи, що позивач, як правовласник, згідно спірних правовідносин, будучи введеним відповідачем в оману при укладенні договору від 24 квітня 2015 року комерційної концесії [INFO] № 010815/02, у пункті 2.3 якого були зазначені відомості, які не відповідами дійсним обставинам - про проведену відповідачем на користь позивача на час підписання договору оплату частини паушального внеску- 10 000 доларів США, що не відповідало дійсності. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відповідачкою надано відзив на позов від 09 квітня 2018 року (а.с. 73 - 75), у якому просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за недоведеністю та необгрутнованістю. Також, у подальшому відповідачкою подані додаткові пояснення від 13 березня 2021 року, у яких просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на вільну природу укладення сторонами договірних правовідносин оспорюваного договору, й фактичне настання обставини, передбаченої оспорюваним пунктом договору - 3.2., посилаючись на рішення господарських судів - рішення господарського суду м. Києва від 19.12.2016 року у справі за позовом ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» до неї - [PERSON] про стягнення коштів за договором, яким у задоволенні позову ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» відмовлено й яке засилене постановою Київського апеляційного господарського суду від 21 березня 2017 року й постановою Вищого господарського суду України від 29 червня 2017 року, вважаючи, що суди надали правову оцінку щодо факту сплаченого [PERSON] відповідно до такого пункту договору частини паушального внеску, вказаного в пункті 3.1 даного Договору по Попередньому договору комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, що укладений між тими ж сторонами в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів. Й при вирішенні цього спору, просила суд прийняти до уваги вказані рішення господарських судів, встановлення фактів по яким не підлягають повторному доведенню. На додаткові пояснення [PERSON] ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» надані письмові пояснення від 09 лютого 2021 року (відповідь на відзив), вважаючи помилковим посилання відповідача на рішення господарських судів у іншому судовому процесі за відсутності ознаки преюдиції, адже господарський суд у справі про стягнення заборгованості надавав оцінку іншим правовідносинам за іншим предметом позову, не надаючи оцінки недійсності оспорюваного позивачем у цьому спорі пункту 2.3 договору, відповідно відомості зазначені у такій справі не є преюдиційними по відношенню до даної справи, посилаючись на правову позицію Верховного Суду від 30 квітня 2020 року щодо преюдиційності, наголошуючи, що оспорюваний пункт договору є недійсним з огляду на те, що містить в собі відомості, що є несправедливими відносно обов`язків відповідача та в результаті чого не спрявований на настання правових наслідків обумовлених договором. Відповідчем навмисно зазначені відомості про сплату частини паушального внеску, як такого, що відбувся, хоча фактично відповідачем не було сплачено таких грошових коштів - частину паушального внеску в розмірі 10 000 доларів США. Крім того, пункт 3.2 договору містить посилання на Попередній договір комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, якого не існує, тобто зазначений пункт 3.2 договору містить в собі сукупність відомостей (умов), які не відбулись, й на спростування яких відповідач не надав доказів, вважаючи, що останні не існують. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом відповідно визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, та за погодженням сторін, з урахуванням наданих відповідачем письмових пояснень. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням наданого відповідачем відзиву на позов, а також позивачем відповіді на відзив, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що 24 квітня 2015 року між ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений договір комерційної концесії [INFO] № 010815/02 (а.с. 207 - 221). Відповідно до п.1.1 договору правовласник - ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» надає користувачу - ФОП [PERSON] , а користувач ФОП [PERSON] набуває право використання у своїй підприємницькій діяльності комплекс прав на унікальну освітню технологію для розвитку індивідуальності дитини, підлітка, студента та Знак для товарів та послуг "[INFO]". За використання комплексу виключних прав користувач ФОП [PERSON] сплачує правовласнику ТОВ «Європейське бюро розвитку бізнесу» обумовлено договором винагороду. Так, відповідно до умов договору на користувача покладені наступні грошові зобов`язання: 1) відповідно до п.3.1.1 договору - єдиноразовий платіж (паушальний внесок) в розмірі 20 000 доларів США, що сплачується у національній валюті по курсу НБУ на день платежі, 2) періодичні платежі (роялті) в розмірі 1 000 доларів США, що сплачується в національній валюті по курсу НБУ на день платежу. Цей договір також містить пункт 2.3, у якому зазначено "Користувач сплатив частину паушального внеску, вказаного в пункті 3.1 даного Договору по Попередньому договору комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, що укладений між тими ж сторонами в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, яка була сплачена у національній валюті України (гривні) по курсу НБУ на день платежу" (а.с. 213). Позивач вважає пункт 2.3 цього Договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, оскільки відомості зазначені у такому пункті є неправдивими та такими, що ввели в оману правовласника (позивача) щодо винання користувачем (відповідачем) обов`язку щодо умов оплати за договором та спричинили позивачу прямі збитки, оскільки товариство не отримувало від відповідача відповідно до пункту 2.3 Договору 10 000 доларів США 00 центів, що підтверджується звітами по рахунках позивача (а.с. 5 - 8, 9). Так, відповідно до звітів про дебетові та кредитові операції по рахунку позивача з 01 січня по 31 липня 2015 року оплата з боку відповідача була здійснена лише 28.07.2015 року у сумі 110 000 грн. та 29.97.2015 року у сумі 110 227 грн. та жодних інших перерахувань у якості паушального внеску відповідачем на користь позивача сплачено не було (а.с. 5 - 8, 9). В ході розгляду справи на спростування позовних вимог відповідачем не надано жодних доказів про виконання відповідачем умов оспорюваного пункту 3.2 Договору, що вказує на обман при укладенні такого договору з боку відповідача, як сторони договірних правовідносин, а посилання відповідача на рішення господарських судів у іншому судовому процесі, як встановлених фактів дійсності оспорюваного пункту договору, є безпідставним, оскільки таке рішення не має преюдиційного характеру до даних спірних правовідносин, адже господарський суд у справі про стягнення заборгованості надавав оцінку іншим правовідносинам за іншим предметом позову, а саме - стягнення заборгованості, не надаючи оцінки дійсності/недійсності оспорюваного позивачем у цьому спорі пункту 2.3 договору, відповідно відомості зазначені у такій справі не є преюдиційними по відношенню до даної справи. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 року у справі № 917/1345/17, від 10.12.2019 року у справі № 925/689/16, преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставини справи. Згідно з ч.ч.5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. З урахуванням відсутності наданих відповідачкою на спростування належних та допустимих доказів про проведену нею оплату на користь позивача на час укладення договору грошових коштів - частини паушального внеску в сумі 10 000 доларів США, оспорюваний пункт договору є недійсним за правилом ст. 230 ЦК України, як такий, що не спрявований на настання правових наслідків обумовлених договором. Так, уклавши договір в частині оспорюваного пункту 3.2 договору, відповідачка, зазначивши, що вона як користувач сплатила частину паушального внеску, вказаного в пункті 3.1 даного Договору по Попередньому договору комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, що укладений між тими ж сторонами в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів (а.с. 213), навмисно ввела позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, й сторона позивача заперечує наявність таких обставин, які перешкоджали вчинененому правчину, порушення яких судом встановлені. Встановлено, що відповідчем навмисно зазначені відомості про сплату частини паушального внеску, як такого, що відбувся, хоча фактично відповідачем не було сплачено таких грошових коштів - частину паушального внеску в розмірі 10 000 доларів США. Крім того, пункт 3.2 договору містить посилання на Попередній договір комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, якого не існує, сторони його не укладали, тобто зазначений пункт 3.2 договору містить в собі сукупність відомостей (умов), які не відбулись, й на спростування яких відповідач не надав доказів, відсутність яких ним не спростовується. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). За таких встановлених обставин пункт 3.2 договору є недійсним відповідно до ч.1 ст.230 ЦПК України. Так, відповідно до ч.1 ст.230 ЦПК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, або якщо вона замовчує про їх існування, порушення яких судом встановлені. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Враховуючи наведене, за таких правових підстав, встановлених відносин та наданих сторнами доказів, суд вважає, що вимогипозивача є обґрунтованими та доведеними, обставини, викладені в позовній заяві підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) стягнути з відповідачпа на користь позивача, оскільки при зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір в сумі 1 600 грн. 00 коп. (а.с.1). Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст. 230 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року,

Outcome: approved