Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями та реальний поділ садиби. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на наступні обставини. З серпня 2003 року вона разом з [PERSON] проживали разом однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки в цьому не було потреби. Від спільного проживання [INFO] у них народилась донька [PERSON]. В 2003 році вони проживали разом з її матір"ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. З 2004 року їх родина мешкала в найманих квартирах. У квітні 2008 року вони придбали будинок за адресою: [ADDRESS], куди зареєструвались та переїхали жити - вона, донька та чоловік. Наведені факти можуть підтвердити свідки. Встановлення факту проживання однією сім'єю необхідно для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з [PERSON] до реєстрації шлюбу. Наголошує, що за час спільного проживання вони разом з чоловіком придбали будинок [ADDRESS], в якому зараз проживає вона, її малолітня донька та малолітня онука. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В роз'яснені п.23 Пленуму Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" говориться, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом не можуть їм належати, виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на ім 'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі: грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Пункт 24 Пленуму встановлює, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). Відповідно до роз'яснень Пленуму вбачається, що, не зважаючи на те, що спільне майно перебуває у третіх осіб, воно підлягає поділу між подружжям. Хоча третя особа по справі АТ „Райффайзен Банк Аваль", висунувши свої вимоги, саме посилалась на вищезазначений пункт Пленуму, при цьому упустивши головний факт першої складової п.24 Пленуму, а саме те, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Тому вважає, що підстави для задоволення вимог третьої особі відсутні. У зв'язку з наведеним просить суд встановити факт її проживання однією сім'єю з серпня 2003 року по 2012 рік без реєстрації шлюбу з [PERSON]; визнати будинок [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частки будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснивши, що відповідач відмовився вирішувати спір мирним шляхом і намагається позбавити її частки в спільному майні. Вона віддавала свої гроші на сплату кредиту і під час спільного подружнього життя із відповідачем, і після того, як вони розійшлись. Чому відповідач не сплачував кредит, не знає. Представник позивачки в судовому засіданні позов своєї довірительки підтримала в повному обсязі. Суду пояснила, що визнання за її довірителькою права власності на ? частину спірного будинку, ніяк не порушить прав третьої особи - банку, в іпотеці у якого знаходиться будинок. Оскільки, не зважаючи на те, що кредит по будинку ще не повністю виплачений, будинок купувався для сім"ї [PERSON] і є спільним майном подружжя. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що його довіритель купував будинок сам, ще в той період, коли не проживав сумісно із позивачкою. Вони зустрічались, в них, дійсно народилась дитина, але разом однією сім"єю вони не проживали. Разом однією сім"єю його довіритель та позивачка стали проживати лише в 2008 році після реєстрації шлюбу. До цього він просто навідувався до позивачки, так би мовити, зустрічався із нею. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечувала. Суду пояснила, що на момент укладення договору між банком та відповідачем жодних відомостей про сім"ю (дружину, дитину) відповідача в них не було. Якщо позивачка перестала проживати однією сім"єю з відповідачем, вона мала право сплачувати свою частину кредиту сама, зазначивши це в касира. Однак, ніяких надходжень від саме позивачки, до них не надходило і відповідач перестав сплачувати кредит, утворивши велику заборгованість. В зв"язку з чим вони звернулись до суду із відповідним позовом. Крім того, також не вважають доведеним факт сумісного проживання позивачки з відповідачем на момент укладення кредитного договору та купівлі спірного будинку. Вислухавши позивача, її представника, представника відповідача та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.3 СК України, сім"я є первинним та основним осередком суспільства. Сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Сім"я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ч.10 ст.7 СК України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Як встановлено в судовому засіданні, 14.04.2008 року було укладено договір купівлі - продажу будинку [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] Суд вважає, що на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, позивачка та відповідач проживали однією сім»єю, були пов»язані спільним побутом та мали взаємні права і обов»язки. Даний факт підтверджується як народженням [PERSON] (а.с.5), так і показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так свідок [PERSON] суду пояснила, що вони з позивачкою та відповідачем - сусіди по вулиці. З ними обома в неї нормальні стосунки. Позивачку вона знала ще зі школи. А з відповідачем познайомилась тоді, коли вони купили в них на вулиці будинок і переїхали туди жити. Переселились позивачка, відповідач, їх дитина та дитина позивачки від іншого шлюбу в куплений будинок весною 2008 року. Стверджує напевне, що саме навесні позивачка разом із відповідачем та дітьми переїхали жити в будинок [ADDRESS], стали проживати там разом однією сім"єю, робити в будинку ремонт, проводити воду та ремонтувати водопровід тощо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що подружжя [PERSON] знає з 2000 року. Вони всі разом працювали. Спочатку позивачка з відповідачем зустрічались. В 2001-2002 році їх з підприємства скоротили. А влітку 2003 року він зустрів позивачку з відповідачем на вулиці Фурманова в м.Нікополі і вони йому розповіли, що зійшлись і проживають разом однією родиною. Восени 2005 року він знову зустрів відповідача і той йому розповів, що в нього з позивачкою народилась донька і що вони продовжують проживати разом. В 2007 році він бачив позивачку та відповідача з малою дитиною. А восени 2008 року він бачив позивачку та відповідача і вони йому повідомили, що купили хату. В 2009 році позивачка та відповідач разом приходили на похорон його сестри. Взагалі, коли він бачив подружжя [PERSON], в нього складалось враження, що це подружжя, об"єднане і спільним побутом, і спільними інтересами. Де позивачка з відповідачем проживали до того, як купили будинок, не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачку знає з літа 2007 року. Її діти стали кумами в позивачки та відповідача. [PERSON] разом приходили до них на Новий рік та інші свята. Новий 2008 рік вони святкували разом із своїми дітьми та [PERSON]. Весною 2008 року позивачка з відповідачем прийшли до них і попросили в борг гроші на купівлю будинку. [PERSON] говорили, що їм необхідно внести за будинок завдаток. Вони дали [PERSON] 1000 доларів США. Розписки [PERSON] писали, але після того, як борг повернули, вона ті розписки викинула. А потім [PERSON] запросили їх прийти в гості і подивитись будинок, який вони купили. Зараз і її діти розлучились, і [PERSON] теж. Стверджує напевне, що позивачка та відповідач приходили до них позичати гроші разом і віддавали гроші теж разом. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він - чоловік свідка [PERSON] Їх діти були кумами [PERSON]. Вони разом із позивачкою та відповідачем зустрічали 2008 рік в них вдома. Тоді [PERSON] прийшли до них в будинок вперше. А в квітні 2008 року [PERSON] прийшли до них позичати гроші. Говорили, що хочуть купити будинок і їм необхідно віддати за нього завдаток. Вони спочатку дали позивачці з відповідачем 200 доларів США, а потім ще 800 доларів США. Гроші [PERSON] віддали в строк. Та чи писали, чи ні розписки, не пам"ятає. Влітку 2008 року [PERSON] запросили їх подивитись куплений ними будинок і вони ходили дивитись. [PERSON] на той час в будинку вже жили, облаштовувались потроху, ремонтували тощо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона - донька позивачки. З відповідачем зараз відносин ніяких. Відповідач з її мамою стали проживати разом з 2000 року. Вона теж проживала разом із ними. Спочатку вони проживали у її бабусі, а потім знімали квартири, в яких і жили. Потім мама з відповідачем купили будинок. Однак, в якому році, не пам"ятає. Де вони брали гроші на купівлю будинку теж не знає. Знає лише, що мати з відповідачем гроші у когось займали, а також спілкувались з банком. Але точніше не знає. Уточнює, що з 2000 року вона з мамою та відповідач проживали однією сім"єю, мали спільний бюджет тощо. І будинок купувався для їх сім"ї. Тому суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача про те, що його довіритель став проживати однією сім"єю з позивачкою лише після укладення шлюбу, оскільки це спростовується матеріалами справи та показаннями свідків. Згідно із ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є правом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України, а саме п.2 ст.60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої вважається, що кожна річ, яка придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права загальної спільної власності подружжя. Згідно з п.4 ст.368 Цивільного кодексу України, майно, придбане в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів родини є їх загальною спільною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним в письмовій формі. Тобто, з викладеного вище вбачається, що за загальним правилом майно, придбане подружжям в кредит, є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини. Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2008 року між третьою особою та відповідачем по справі було укладено кредитний договір № 014/147416/3144/74, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредитні кошти в сумі 164 187, 00 грн. (а.с.9) на купівлю нерухомого майна, а саме: спірного житлового будинку [ADDRESS]. Отже, вказаний вище договір кредиту укладено відповідачем в інтересах сім"ї з метою придбання спірного будинку. Цей факт підтверджено як показаннями свідків, так і матеріалами справи. Доказів в спростування вищенаведеного відповідачем не надано. В той же день вищезазначений будинок відповідачем було передано в іпотеку банку за договором іпотеки (а.с.20-21). Відповідно до Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є суб"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім"ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім"ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка не просила суд відступати від засад рівності часток та збільшувати свою частку. А просила визнати за собою право власності на ? частину спільного сумісного майна подружжя, яким є спірний будинок. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов"язаннями, що виникли в інтересах сім"ї. За таких обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити, оскільки, на думку суду, визнання права власності на половину спірного будинку за позивачкою не порушить права третьої особи, оскільки положення іпотечного договору № 014/147416/3144/74-ж від 14.04.2008 року про те, що іпотекодавець не має права розпоряджатись житловим будинком без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки, не означає, що в судовому порядку неможливо поділити спільне майно подружжя шляхом визнання права власності на нього, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням ним. Однак, суд не вважає за необхідне встановлювати факт проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу між сторонам по справі за період з офіційної реєстрації шлюбу до розлучення, оскільки в цей період шлюб був зареєстрований у встановленому законом порядку. Враховуючи викладене та

Outcome: partial