Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

1.Позиція позивача. У червні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особі, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: товарна біржа «Дніпродзержинська», Дніпродзержинська філія Української товарної біржі «Контрактова» «про визнання договорів купівлі-продажу дійсними, визнання права власності на житлове приміщення», в якому просить: - визнати дійсним договір купівлі-продажу 9/25 частин будинку [ADDRESS] , укладений 22.08.1997 року між [PERSON] , яка діяла за себе і за [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований на товарній біржі «Дніпродзержинська» за реєстраційним номером 001/113-Н; - визнати за [PERSON] право власності на 9/25 частин будинку [ADDRESS] ; - визнати дійсною угоду купівлі-продажу 17/50 частин домоволодіння по [ADDRESS] , укладену 16.05.2001 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстровану на Українській товарній біржі «Контрактова» за реєстраційним номером: 05/016; - визнати за [PERSON] право власності на 17/50 частин будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона є власницею домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 9/25 частин вищезазначеного будинку належить позивачу на підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна, укладеного 22 серпня 1997 року між [PERSON] , яка діяла за себе і за [PERSON] , по довіреності, як продавцями, з однієї сторони, та [PERSON] , як покупцем, з другої сторони. Зареєстровано договір на Товарній біржі «Дніпродзержинська» за реєстраційним номером: 001/113-Н. Право власності на 9/25 частин будинку на ім`я позивача було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 02 вересня 1997 року в реєстровій книзі №6 за реєстровим №1652. 17/50 частин домоволодіння по [ADDRESS] ) належить позивачу на підставі угоди купівлі-продажу, укладеної 16 травня 2001 року між [PERSON] , яка володіла 1/5 часткою нерухомого майна, та [PERSON] , який володів 7/50 частками домоволодіння, та [PERSON] , як покупцем. Зареєстровано договір на Українській товарній біржі «Контрактова» за реєстраційним номером: 05/016.Право власності на 17/50 частин будинку на ім`я позивача було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 17 травня 2001 року в реєстровій книзі №6 за реєстровим №1632. 3/10 частини житлового будинку [ADDRESS] належить мені на підставі договору дарування від 06 березня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астаховою О.С., та зареєстровано в реєстрі за №1-132, в цей же день право власності на подаровану позивачу частку майна було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1298607012104. Загальна площа будинку складає 112 кв.м., житлова площа - 64,7 кв.м. З 1997 року позивач є зареєстрованою у будинку за адресою: [ADDRESS] і постійно в ньому проживає по теперішній час. Зараз у позивача виникла необхідність продажу належного їй будинку, але, при зверненні в нотаріальну контору з бажанням відчуження нерухомого майна, позивачу надали усну консультацію, що по діючому цивільному законодавству потрібне нотаріальне посвідчення укладених раніше договорів купівлі-продажу часток домоволодіння [ADDRESS] , і що вирішувати питання про відчуження будинку, позивач зможе лише належним чином уклавши договір або визнавши його дійсність у судовому порядку. Щодо договорів купівлі-продажу, укладених на Товарній біржі «Дніпродзержинська» та на Українській товарній біржі «Контрактова». При укладенні договорів сторонам було роз`яснено, що він має законну силу. В самому тексті договору від 22 серпня 1997 року, укладеного на Товарній біржі «Дніпродзержинська» вказано, що: «Згідно зі ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарні біржі», даний Договір зареєстрований на Товарній біржі «Дніпродзержинська» і не підлягає нотаріальному посвідченню», а в тексті угоди купівлі- продажу від 16 травня 2001 року, укладеної на Українській товарній біржі «Українська», зазначено, що: «Угода діє з моменту підписання її Сторонами протягом всього часу на протязі якого Покупець буде залишатись власником майна». Між позивачем [PERSON] , та [PERSON] , яка діяла за себе і за [PERSON] , а також між позивачем і [PERSON] , [PERSON] , під час укладення договорів, було повне взаєморозуміння, всі умови договору сторонами були виконані і ніяких претензій один до одного сторони не мали, як не маєють і на теперішній час. При укладенні правочинів у 1997 році і у 2001 році, діюче на той час законодавство не передбачало обов`язкового нотаріального посвідчення договорів по відчуженню нерухомого майна, і позивач не знала про подальші зміни у законодавстві України і про обов`язковість нотаріального посвідчення таких договорів купівлі-продажу. Згідно ст. 45 ЦК України (1963 року): «недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі». Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963 року): «якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається». 2. Позиція відповідачів та третіх осіб. Відповідачі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомила, судова повістка - виклик направлений відповідачам на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідачів неповажними. Треті особи: -товарна біржа «Дніпродзержинська», Дніпродзержинська філія Української товарної біржі «Контрактова» про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомила, судова повістка - виклик направлений відповідачам на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідачів неповажними. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. У червні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особі, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: товарна біржа «Дніпродзержинська», Дніпродзержинська філія Української товарної біржі «Контрактова» «про визнання договорів купівлі-продажу дійсними, визнання права власності на житлове приміщення». Ухвалою від 11 жовтня 2018 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовчий розгляд. Ухвалою від 09 вересня 2019 року по справі закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особі, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: товарна біржа «Дніпродзержинська», Дніпродзержинська філія Української товарної біржі «Контрактова» «про визнання договорів купівлі-продажу дійсними, визнання права власності на житлове приміщення», призначив справу до розгляду по суті . Позивач [PERSON] користуючись своїм правом подала заяву про проведення судового розгляду за своєю відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] , [INFO] - є власницею домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 9/25 частин вищезазначеного будинку належить [PERSON] , [INFO] на підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна, укладеного 22 серпня 1997 року між [PERSON] , яка діяла за себе і за [PERSON] , по довіреності, як продавцями, з однієї сторони, та [PERSON] , як покупцем, з другої сторони, що підтверджено копією договору (а.с.8). Зареєстровано договір на Товарній біржі «Дніпродзержинська» за реєстраційним номером: 001/113-Н (а.с.8). Право власності на 9/25 частин будинку на ім`я [PERSON] було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 02 вересня 1997 року в реєстровій книзі №6 за реєстровим №1652 (а.с. 8-1). 17/50 частин домоволодіння по [ADDRESS] ) належить [PERSON] , [INFO] на підставі угоди купівлі-продажу, укладеної 16 травня 2001 року між [PERSON] , яка володіла 1/5 часткою нерухомого майна, та [PERSON] , який володів 7/50 частками домоволодіння, та [PERSON] , як покупцем (а.с. 9) Зареєстровано договір на Українській товарній біржі «Контрактова» за реєстраційним номером: 05/016, що підтверджено реєстраційним посвідченням (а.с. 10) . Право власності на 17/50 частин будинку на [PERSON] , [INFO] було зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 17 травня 2001 року в реєстровій книзі №6 за реєстровим №1632. 3/10 частини житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 06 березня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Астаховою О.С. (а.с.11-12). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 116370615 від 06.03.2018 року за №1-132 06 березня 2018 року право власності на за договором дарування, 3/10 часток житлового будинку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1298607012104 (а.с.13) Загальна площа будинку складає 112 кв.м., житлова площа - 64,7 кв.м, що підтверджено копією технічного паспорту (а.с.14-15). Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 05.08.2018 року зазначено: що згідно даних інвентаризаційної справи ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок [ADDRESS] по житловому будинку А-1 зміна житлової площі з 78,6 кв.м на 64,7 кв.м, сталася за рахунок внутрішнього переобладнання без порушення внутрішніх капітальних стін, крім того зміна призначення сараю Е-1 під сарай-гараж, навіс І-1 відповідно до пункту 3.2 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» , до категорії самочинного будівництва не відносяться. Вбиральня Г-1, вбиральня Д-1, сарай б2-1, сарай Ж-1 - знесені. Житловий будинок Б-1 знесений зі зменшенням загальної площі на 23,7 кв.м в тому числі житлової площі на 8,8 кв.м. (а.с.18) Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 23.12.2016 року зазначено: що згідно даних інвентаризаційної справи ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2001 року № 05/016, Зареєстрованого Українською товарною біржою «Контрактова» - 17/50 частин (а.с.17). Відповідно до висновку вартості об`єкта оцінки від 22.05.2018 року, на житловий будинок загальною площею 112, 0 кв. м розташований за адресою: [ADDRESS] ,: -ринкова вартість - частка 1/1 складає - 96 392 (дев`яносто шість тисяч триста дев`яносто дві) гривні 00 копійок; -ринкова вартість - частка 17/50 складає - 13 494 (тринадцять тисяч чотириста дев`яносто чотири) гривні ; -ринкова вартість - частка 9/25 складає - 34701 (тридцять чотири тисячі сімсот одна) гривня 00 копійок. (а.с.20). Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 14 січня 2020 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] станом на дату останньої реєстрації 02.09.1997 року, було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.081997 року зареєстрованого на товарній біржі «Дніпродзержинська» . р№ 001/113-н - 9/25 частки житлового будинку. Решта частин житлового будинку зареєстрована за іншими співвласниками. (а.с. 102). З 1997 року позивач є зареєстрованою у будинку за адресою: [ADDRESS] і постійно в ньому проживає по теперішній час, що підтверджено довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені / будинку осіб станом на 18.01.2020 рік за відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради (а.с103). 5. Правові норми законодавства застосовані судом. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 р., що набрав чинності з 01 січня 2004 року, встановлено, що цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнані такими за Законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін було досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10.12.1991, згідно ч.2 якої угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Право власності за договором у набувача виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст.334 ЦК України) Для реєстрації права власності до реєстраційної служб згідно з п.37. Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868, повинні надаватися правовстановлюючі документи, якими зокрема є договори купівлі-продажу, за якими відповідно до законодавства передбачається перехід права власності. Ст. 657 ЦК України передбачена обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому, відповідно до ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору дійсним. У випадках недотримання закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст.220 ЦК України), якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не потребується. В роз`ясненнях наданих в постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Також, в цій же постанові Пленуму ВСУ № 9, передбачено, що при розгляді такої категорії справ, й зокрема для визнання правочинів дійсними, - суди повинні з`ясовувати: - чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, - чому він не був нотаріально посвідчений, - чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення - та чи втрачена така можливість, - а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності включає три складові: право володіння, право користування, та право розпорядження майном, що належить особі. Та існують певні особливості щодо здійснення права власності (права володіння, права користування, права розпорядження фізичною особою, співвласниками, або що. Відповідно до ст. 319 ЦК України - «Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону …..». А ст. ст. 321, 331 ЦК України обумовлені підстави та порядок набуття прав власності на нерухоме майно. Зокрема визначається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Та як визначено п.1. глави 2 Порядку - для вчинення нотаріальної дії повинно бути надано право встановлювальний документ на будинок, яким є договір купівлі-продажу нерухомості, але за нормами Цивільного кодексу є недійсним, якщо у судовому порядку не буде встановлено його дійсність. Відповідно до пп 1 п. 1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, а саме право власності на нерухоме майно. Підставами для державної реєстрації права власності, з урахуванням ст. 19 п. 1 Закону про державну реєстрацію речових прав, проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, рішення судів, що набрали законної сили, інших документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Згідно із ст.45 ЦК України 1963 року (яка діяла на момент укладення угоди), недодержання форми угоди, яку вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно із ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК України 1963 року право власності (право оперативного керування) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом чи договором. Також, ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу, з урахуванням ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 6. Висновки та мотиви прийнятого рішення. На підставі роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до ст.42 Цивільного кодексу УРСР, угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас, згідно зі ст.47 згаданого Кодексу, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. Як зазначено у статті 227 Цивільного кодексу Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також слід звернути увагу на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України "Про нотаріат". Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Крім того, Пленум ВСУ у своїй постанові "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.07.78 р. N 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 25.12.92 р. N 13 ( v0013700-92 ) та від 25.05.98 р. N 15 ( v0015700-98 ) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом. Відповідно до п.4 цієї постанови, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в простій письмовій, а в разі потреби - в нотаріальній формі. Ст.16 ЦК України передбачено, що визнання права є одним з способів захисту цивільних прав. Цей же спосіб захисту цивільних прав і інтересів регламентує ст.392 ЦК України, згідно з якою власник майна має право заявити позов про визнання його права власності, якщо це право сперечається або не визнається іншою особою. Позивач вимушено звернулась із позовом до суду, так як право власності не може бути зареєстровано реєстраційною службою Дніпродзержинського міського управління юстиції, оскільки з урахуванням ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р № 868, підставою відмови у проведені державної реєстрації права власності є відсутність нотаріального посвідчення даного договору. Повною мірою реалізувати своє право власності, в тому числі права розпорядження квартирою, позивач не зможе, так як враховуючи вимоги «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами Україні» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, зареєстрованого в МЮУ 22.02.2012 р. за №282/20595 - п.1. глави 2, якої передбачено, що «при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно та, у передбачених законодавством випадках, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують». Суд, з урахуванням ч. 2 ст. 219 ЦК України, може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню перешкоджала обставина, яка не залежить від її волі. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд має право визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Правомірність звернення [PERSON] до суду з цим позовом ґрунтується також на нормах ст.219 ЦК України, згідно з якою суд може визнати вчинену з порушенням вимог про нотаріальне посвідчення угоду дійсною, якщо буде встановлено, що вона відповідала дійсній волі особи, яка її вчинила, а нотаріальному посвідченню угоди перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Сторонами під час укладення угоди купівлі-продажу виконані усі вимоги ст.655 ЦК України, волевиявлення учасників угоди було вільне, відповідало внутрішній волі сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Право власності, з урахуванням ст.328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу 9/25 частин будинку [ADDRESS] , укладений 22 серпня 1997 року між [PERSON] , яка діяла за себе і за [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований на товарній біржі «Дніпродзержинська» за реєстраційним номером 001/113-Н, визнання дійсною угоду купівлі-продажу 17/50 частин домоволодіння по [ADDRESS] , укладену 16 травня 2001 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстровану на Українській товарній біржі «Контрактова» за реєстраційним номером: 05/016. Враховую вище викладене, та позицію позивача, укладені договори купівлі-продажу нерухомості не є ані фіктивним, ані уявним; внаслідок його виконання кожна із сторін досягла тієї мети, яку вона пов`язувала з укладанням договору, тобто ця угода була реально виконана, а тому суд приходить до висновку, щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року)». 7. Судові витрати. Щодо стягнення судових витрат, позивачем було сплачено судовий збір при подачі позовної заяви, а у відповідності до ч.1 ст.141ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову, з відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] суму судового збору в розмірі 704 гривень 80 копійок з кожного.

Outcome: approved