Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

У зв`язку з тим, що вона з 23 листопада 1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Рівненського районного суду від 24 жовтня 2019 року, за час шлюбу ними, серед іншого, придбано рухоме майно, зокрема автомобіль, яке після розірвання шлюбу не може добровільно розділити з відповідачем, крім того, в період шлюбу в неї виникли зобов`язання за кредитним договором, кошти за яким отримувалися в період шлюбу в інтересах сім`ї, а погасила ці зобов`язання вже після шлюбу вона одноособово, позивачка звернулася з даним позовом до суду та просить поділити їх спільне майно і стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 75000,00 гривень, що складає компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки "BMW", модель 525 TDS, номер шасі [NUMBER] , 1998 року випуску, та грошову суму в розмірі 53000,00 гривень, що становить 1/2 зобов`язань, виконаних нею після розірвання шлюбу за кредитним договором № 014/16545/16268 від 29 травня 2008 року. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві. Пояснила, що з 23 листопада 1990 року перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, в період шлюбу продали автомобіль марки "Фіат добло" за 5900 доларів США і придбали автомобіль марки "БМВ" за 6000 доларів США. У них є магазин і справами по веденню в ньому торгівлі займалася сама. В січні 2020 року відповідач продав автомобіль марки "БМВ", за яку ціну, їй не відомо, оскільки про продаж авто її поставили перед фактом. Крім того, в період шлюбу вона оформила на себе споживчий кредит на будівлю магазину і відповідно на купівлю автомобіля. Успадковану нею квартиру після смерті матері, вона також продала, кошти витратила в інтересах сім`ї. Однак відповідач, будучи у шлюбі і безпосередньо після його розірвання, коштів на погашення кредиту не надавав, коштів від продажу авто, яке було спільно нажитим майном подружжя, також не надав. Виходячи з вищевикладеного, просить позов задоволити повністю. Представник позивачки [PERSON] , адвокат Лук`янчук С.М. в судовому засіданні підтримав позицію своєї довірительки. Додатково пояснив, що державний номерний знак спірного автомобіля невідомий, оскільки після продажу такий змінився. Щодо зобов`язань по кредитному договору вказав, що споживчий кредит брався на потреби сім`ї, однак сплачувався позивачкою самостійно, оскільки відповідач не працював і не міг сплачувати кредит. Вважає позов обґрунтованим і просить його задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, просив у задоволенні такого відмовити повністю за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] дав показання, що будучи з позивачкою у шлюбі, вирішили продати квартиру у [ADDRESS] , однак оскільки опікунська рада вказала на те, що діти мають мати майно, він переписав на дітей свою частки в квартирі по [ADDRESS] . Отримані кошти від продажу квартири на [ADDRESS] в сумі 19500,00 доларів США він розділив, з них 12500,00 доларів США спрямував на погашення кредиту, загальна сума якого складала 40000,00 доларів США, а 7000,00 доларів США пішло на реконструкцію будинку в с.Нова Українка Рівненського району. Кредит вважав закритим ще у 2012 році. Щодо спірного транспортного засобу показав, що автомобіль марки "БМВ" вони з позивачкою придбали у 2016 році перебуваючи у шлюбі, після розірвання шлюбу, у 2020 році, за взаємною згодою автомобіль продали за 3500,00 доларів США, з яких 1750,00 доларів США він передав колишній дружині, крім того, при продажі автомобіля позивачка була присутня, автомобіль оглядав покупець у дворі, звідки і забрали його. Додатково показав, що до 1998 року працював офіційно, отримував дохід, потім працював по господарству, на будівництві, в магазині. При передачі грошей розписок ніяких від позивачки не брав, оскільки вкладав кошти у сім`ю і не думав що ситуація дійде до такого. Від представника відповідача [PERSON] , адвоката Губар Н.В., до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнала. Вказала, що твердження позивачки про те, що вона самостійно після розлучення у листопаді 2020 року погасила кредит останнім платежем у сумі 106000,00 гривень не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] , будучи співвласником квартири [ADDRESS] , 26 грудня 2012 року разом з братом, який був іншим співвласником вищевказаної квартири, продали її [PERSON] , більшу частину грошей від продажу своєї частки він віддав на погашення кредиту, інша частина отриманих коштів пішла на облаштування будинку [ADDRESS] , де сторони спільно проживали. Щодо продажу спірного автомобіля пояснила, що автомобіль був проданий у зв`язку із розірванням шлюбу між сторонами за попередньою домовленістю про продаж такого. Сума отримана від продажу автомобіля є значно меншої від суми вказаної позивачкою у позові, більше того, половину коштів від продажу автомобіля, відповідач одразу після відчуження такого, передав позивачці. Крім того, представник відповідача поставила під сумнів експерту оцінку транспортного засобу, яка знаходиться в матеріалах справи, оскільки такий висновок зроблено експертом, якого не було попереджено про кримінальну відповідальність за неправдивий висновок. Враховуючи вищевикладене, просить в позові відмовити. В судовому засіданні представник відповідача, адвокат Губар Н.В., позов не визнала, підтримала позицію, викладену у відзиві на позов. Вважає позов необґрунтованим і просить відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення позивачки і представників сторін, показання свідка - відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 1990 року, який розірвано рішенням Рівненського районного суду від 24 жовтня 2019 року. З листа Територіального сервісного центру № 5641 від 10 грудня 2020 року № 31/17/5641-22 аз вбачається, що згідно інформації наявної в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів 13 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу за [PERSON] зареєстровано автомобіль марки "BMW", модель 525 TDS, 1998 року випуску. 18 січня 2020 року вищевказаний автомобіль перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у суб`єкта господарювання. Додатково даним листом повідомлено, що 31 жовтня 2008 року [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб марки "FIAT" модель Doblo Panorama, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1368 см, а в подальшому 15 січня 2016 року вищевказаний транспортний засіб було знято з обліку для реалізації. 12 січня 216 року транспортний засіб марки "FIAT" модель Doblo Panorama, 2007 року випуску, було зареєстровано на нового власника в ТСЦ № 6141. Вартість автомобіля марки "BMW", модель 525 TDS, номер шасі [NUMBER] , 1998 року випуску, станом на 16 грудня 2020 року становить 150000,00 гривень, про що зазначено в звіті з незалежної оцінки майна, затвердженого директором ТОВ "Центр Експерт ІІ" А.П.Міщенком. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А ст.16 ЦК України передбачає право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і визначає, що способом захисту може бути визнання права. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, про що зазначено у статті 61 СК України. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Аналогічні положення передбачені і ст.ст.355, 368, 372 ЦК України. Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 вказаної постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки транспортний засіб, а саме: автомобіль марки "BMW", модель 525 TDS, номер шасі [NUMBER] , 1998 року випуску, було придбано сторонами під час перебування у шлюбі, і цього сторони не заперечили, він є спільною власністю подружжя і підлягає поділу. Враховуючи, що вищевказаний автомобіль відчужений відповідачем уже після розірвання шлюбу, позивачка має право на компенсацію половини вартості даного транспортного засобу, яку необхідно стягнути з відповідача. Суд враховує заперечення відповідача стосовно вартості транспортного засобу, але оцінює їх критично, оскільки такі містять певні розбіжності і суперечать один одному. Так, допитаний в якості свідка відповідач в судовому засіданні показав, що спірний транспортний засіб проданий ним за 3500,00 доларів США, з яких половину він передав позивачці, на противагу цьому надав суду на підтвердження вартості спірного автомобіля договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/20/043077 від 18 січня 2020 року, згідно якого, вартість транспортного засобу оцінена в 15000,00 гривень. Оскільки матеріали справи містять висновок оцінювача, в якому зазначена вартість транспортного засобу станом на дату його відчуження, стороною відповідача даний висновок не спростовано, належних та допустимих доказів (висновок експерта про оцінку транспортного засобу і ін.) нижчої вартості транспортного засобу суду не надано, як і не надано доказів того, що кошти після відчуження автомобіля відповідачем передавалися позивачці, суд вважає що позов в частині стягнення компенсації 1/2 вартості спірного автомобіля з відповідача на користь позивачки підлягає до задоволення. Відповідач, вказуючи про нижчу вартість автомобіля, не скористався своїм правом, передбаченим нормами ЦПК України і самостійно не провів експертизи автомобіля і не визначив його ринкової вартості на час продажу. Не скористався він своїм правом подати до суду клопотання про призначення такої експертизи судом, хоча таке його право йому роз`яснювалося. Що стосується поділу кредитних зобов`язань, суд приходить до наступного висновку. Так, дійсно 29 травня 2008 року між ВАТ "Ерсте Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір з фізичною особою № 014/16545/3/16268, про що сторони не заперечують. Відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредитор, на положеннях та умовах цього договору, відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію у сумі 30000,00 доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 28 травня 2018 року зі сплатою 14,5 відсотків річних. Зобов`язання за вищевказаним кредитним договором [PERSON] були виконані 24 листопада 2020 року, про що свідчить квитанція АТ КБ "ПриватБанк" № 0.0.1918801392.1 від 24 листопада 2020 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи. З поміж іншого, позивачка вказує, що споживчий кредит було отримано в інтересах сім`ї. Крім того, вказує, що Рівненським районним судом слухається цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, предметом позову є садовий будинку [ADDRESS] на території Новоукраїнської сільської ради, який є предметом іпотеки за зобов`язаннями по кредитному договору. Тому суд робить висновок про те, що боргові зобов`язання мають бути враховані саме при вирішенні вищевказаного спору, оскільки боргові зобов`язання подружжя, які виникли за кредитним договором мають враховуватися при поділі саме цього майна подружжя, врахувати які кошти і в якій сумі сторонами вкладалися в будівництво житла, які з них ішли на потреби сім`ї, тощо. При відсутності спору між подружжям про поділ майна, через його відсутність, суд вважає, що боргові зобов`язання, окремо від майна, поділу не підлягають. Головна відмінність розділу кредитних зобов`язань від поділу майна полягає в тому, що вони не розділяються солідарно, а враховуються. При цьому суд не має юридичних підстав втручатись у роботу кредитора (банку або кредитної спілки), закріплюючи за сторонами за кредитним договором зобов`язання в рівних частках. Заявляючи позовні вимоги про визнання грошових коштів, отриманих в результаті отримання кредиту такими, що використані в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням подружжя позивач не надає розрахунку банку, як погашався кредит, хто здійснював погашення кредиту до поділу майна, лише вказує, що відповідач не міг гасити кредит, оскільки офіційно ніде не працював. Отже судом не встановлено обставин, на які посилається позивач для задоволення позову в цій частині, вимога щодо поділу зобов`язань подружжя є не обґрунтованою, тому позов не підлягає задоволенню. Враховуючи наведені вище обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, вважаю, що в цілому позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак оскільки позивачка не просить стягнути з відповідача судові витрати, суд вважає за можливе судові витрати покласти на сторони у фактично понесених ними розмірах.

Outcome: approved