Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Надра» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», назву якого змінено на публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та відповідачем [PERSON] 04 лютого 2008 року був укладений кредитний договір №762966/ФЛ, відповідно умов якого відповідачу було надано кредит в сумі 34653,47 доларів США з виплатою процентної ставки 14.4% на рік зі строком повернення до 03 лютого 2015 року, а відповідач зобов'язався належним чином виконувати умови договору, повернути кредит та сплатити проценти, а в разі порушення сплачувати пеню та штрафи у визначених договором розмірах. Після укладення кредитного договору банк виконав свої зобов'язання, видавши позичальнику кредитні кошти, а відповідач свої зобов'язання за договором не виконував, в зв'язку з чим станом на 27 грудня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 429395 гривень 55 копійок, з яких заборгованість за кредитом - в сумі 32514,22 доларів США, що еквівалентно 259886 гривень 16 копійок, по процентам - в сумі 13165,81 доларів США, що еквівалентно 105234 гривням 32 копійкам, по пені - в сумі 4576,07 доларів США, що еквівалентно 36576 гривням 53 копійкам і штрафу в сумі 3465,35 доларів США, що еквівалентно 27698 гривням 54 копійкам. Виконання зобов'язань відповідача [PERSON] за кредитним договором забезпечувалось порукою відповідача [PERSON], яка по укладеному з банком 04 лютого 2008 року договору поруки зобов'язалася перед позивачем відповідати солідарно з позичальником у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань за кредитним договором, в тому числі повернути кредит, сплатити відсотки, інші платежі за кредитним договором та можливі штрафні санкції у вигляді штрафу та пені. Відповідачам направлялась досудова вимога щодо необхідності погасити заборгованість за кредитним договором, але останні і після цього не виконали взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитними коштами, в зв'язку з чим змушені звернутися до суду з даним позовом про примусове стягнення солідарно з відповідачів за кредитним договором заборгованості по кредиту, відсоткам, пені та штрафам, оскільки сторонами зобов'язання за договором повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або закону, а кредитор має право вимагати як від усіх боржників, так і будь-кого з них окремо виконання його обов'язку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків нікчемного правочину, зазначивши на обґрунтування своїх вимог, що 04 лютого 2008 року [PERSON] уклав з банком кредитний договір "Автопакет" №762966/ФЛ, про отримання ним кредитних коштів на придбання автомобіля в сумі 34653,47 доларів США строком з 04.02.2008 року до 03.02.2015 року зі сплатою процентів в розмірі 14,4% річних за користування кредитом, виконання зобов'язань за яким забезпечувалось заставою автомобіля та порукою [PERSON] Вважають, що при підписанні даного договору банком було порушено законні права [PERSON], договір не відповідає законодавству України в галузі кредитування, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси, що загалом потягнуло за собою і порушення інтересів [PERSON] З посиланням на ст.ст. 215, 524, 533 ЦК України, Закону України "Про захист прав споживачів" зазначають, що кредитний договір є недійсним, оскільки кредит було надано в іноземній валюті, що суперечить ст.192 ч.2 ст.533, ч.1 ст.524 ЦК України та ст.1054 ЦК України, які передбачають, що предметом кредитного договору може бути лише українська гривня, що передбачено і п.2 Положення НБУ «Про кредитування», а в разі надання валютного кредиту, що не заборонено законом, повернення його необхідно здійснювати в гривневому еквіваленті, в зв'язку з чим надання кредиту в доларах США згідно п.1.1 кредитного договору є підставою для визнання договору недійсним в цілому відповідно до ст.215 ЦК України, оскільки зазначений пункт є суттєвою умовою договору, його предметом, а предметом споживчого кредиту не може бути іноземна валюта, при цьому правочин є недійсним з моменту його вчинення, внаслідок чого є недійсними і правочини по його забезпеченню. Всупереч вимог ст.227 ЦК України банк вчинив правочин по видачі валютного кредиту, що свідчить про вчинення ним валютних операцій, без відповідного дозволу (індивідуальної ліцензії) на здійснення валютних операцій, що також є самостійною підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій не звільняє банк від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до приписів п.г ч.4 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Діюче законодавство не передбачає і право позичальника на використання іноземної валюти як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії. При укладені кредитного договору працівниками банку було запечено відповідачів, що отримання валютного кредиту є вигідним для них, але в послідуючому курс долара змінився в сторону його збільшення, що поставило позичальника в невигідне для нього становище, оскільки кредит було видано в валюті, а автомобіль було придбано за гривні, а подальше виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті порушуватиме співвідношення майнових інтересів позивача та відповідачів. Також послались на те, що в порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» банком не було надано відповідачам в повному обсязі всієї необхідної інформації стосовно спірного кредитного договору, внаслідок чого після укладення правочину, стало очевидним, що послуги за ним зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики не задовольняють інтереси споживача, про що банк їх не повідомив, що є самостійною підставою для визнання кредитного договору недійсним. Кредитний договір не містить порядку зміни договору, який би врахував інтереси споживача, умови про порядок припинення договору, хоча це є суттєвими умовами, а договір в цілому суперечить п.8 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Зазначивши в односторонньому порядку про своє право в будь-який час підвищувати процентну ставку, банк поставив позичальника в умови, які просто неможливо виконати, при цьому спірний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність банку ні за невиконання ні за неналежне виконання банком умов договору, через, що договір в цілому суперечить волевиявленню позичальника та поручителя та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а зазначене свідчить про невідповідність кредитного договору діючому законодавству, в зв'язку з чим прохали визнати його недійсним з моменту укладення, застосувати наслідки нікчемного правочину та односторонню реституцію, зобов'язавши відповідача повернути позивачеві сплачені по договору Автопакет» №762966/ФЛ від 04 лютого 2008 року відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії, тощо. Представник позивача ПАТ КБ «Надра», який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву (а.с.94,104), відповідно до якої прохав розглядати справу у відсутність їх представника, первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та прохав їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити, надавши письмові заперечення щодо зустрічного позову (а.с.78-80), за якими вважав доводи відповідачів необґрунтованими на законі, оскільки банк має відповідні дозволи та генеральну ліцензію на здійснення валютних операції і відповідно мав право на видачу валютного кредиту, при цьому індивідуальна ліцензія не потребується. Також зазначили, що до підписання кредитного договору відповідач [PERSON] подав анкету-заявку 02 січня 2008 року, в якій свідомо обрав валюту договору - долари США, у зв'язку з чим вважають, що ними було досягнуто домовленості відносно всіх істотних умов кредитного договору, які передбачено ст. 638 ЦК України, а тому викладені у зустрічному позові доводи відповідачів є надуманими. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], які про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.103), в судове не з'явились, надавши суду письмову заяву (а.с.35,106), згідно якої прохали справу розглядати у їх відсутність, проти задоволення первісного позову заперечували, зустрічний позов прохали задовольнити в повному обсязі. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явились в судове засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплати проценти. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору відповідно до ст.628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки (штрафу, пені), якою відповідно до ст.549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст.550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Однією із різновидностей зобов'язання є кредитний договір, який укладається відповідно до вимог ст.1054, ст.1055 цього Кодексу та згідно положень ст.629 ЦК України є обов'язковим до виконання сторонами правочину. Судом встановлено, що між позивачем - відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (а.с.106-108), як позикодавцем та відповідачем [PERSON] як позичальником, [PERSON] як поручителем 04 лютого 2008 року був укладений договір «Автопакет» №762966/ФЛ (а.с.6-11,49-52), відповідно до умов якого відповідачу було надано на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 34653,47 доларів США зі сплатою 14,4 % річних з терміном повернення до 03 лютого 2015 року, а відповідач як позичальник зобов'язався повернути кредит шляхом сплати щомісячно до 18 числа поточного місяця мінімально необхідного платежу в розмірі 665,06 доларів США в порядку, що передбачений в п.2.2.1, п.2.2.2 договору, а в разі порушення умов договору в частині строку сплати мінімально необхідного платежу згідно п.2.2.3 договору сплачувати штрафні санкції та відповідно до розділу 5 договору на вимогу банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення. Виконання умов кредитного договору забезпечувалось згідно п.3.1-3.1.7 - заставою та п.3.2.1-3.2.12 кредитного договору (а.с.8-9,53) - порукою фізичної особи - відповідача [PERSON], яка відповідно до п.3.2 кредитного договору та п.1 укладеного з банком 04 лютого 2008 року договору поруки є поручителем та відповідає по зобов'язаннях позичальника за кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, що свідчить про те, що поручитель зобов'язався перед позивачем відповідати солідарно з позичальником у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язання за кредитним договором «Автопакет» №762966/ФЛ від 04 лютого 2008 року. Відповідно до ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, а у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, а згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 34653,47 доларів США, що підтверджується заявою про видачу готівки № 1 (а.с.55,87,93), але в порушення умов договору не виконав взяті на себе грошові зобов'язання та не виплачував в повному обсязі та у встановлені кредитним договором строки суму кредиту та відсотки, що свідчить про істотне порушення ним в односторонньому порядку умов укладеної кредитної угоди, внаслідок чого станом на 27 грудня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 53721,45 доларів США, що за курсом НБУ становить 429 395 гривень 55 копійок, з яких заборгованість за кредитом - в сумі 32514,22 доларів США, що еквівалентно 259886 гривень 16 копійок, по процентам - в сумі 13165,81 доларів США, що еквівалентно 105234 гривням 32 копійкам, по пені - в сумі 4576,07 доларів США, що еквівалентно 36576 гривням 53 копійкам і штрафу в сумі 3465,35 доларів США, що еквівалентно 27698 гривням 54 копійкам (а.с.4-7), яку суд у відповідності до ст.ст.611,615 ЦК України вважає необхідним стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно, при цьому, задовольняючи позовні вимоги і до поручителя [PERSON] як солідарного боржника, суд також враховує, що строк виконання основного зобов'язання - 03 лютого 2015 року, тобто ще не настав, при цьому на виконання п.2.11-п.2.4 договору поруки 11 лютого 2014 року банк звертався до відповідачів, в тому числі до поручителя, з претензією, згідно якої повідомляли про наявність заборгованості за спірним кредитним договором, її розмір та пропонували перерахувати виниклу заборгованість в загальному розмірі 429395 гривень 55 копійок (а.с.19-20,109), а доказів на підтвердження факту неотримання такого повідомлення відповідачами суду не надано. В той же час, суд приходить до висновку що зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору «Автопакет» недійсним, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та односторонньої реституції, зобов'язання вчинити певні дії з урахуванням зазначених в позовній заяві підстав задоволенню не підлягає, враховуючи наступне. Згідно ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а згідно ст.192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язані визначено грошовий еквівалент в іноземні валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків та території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як зазначив в п. 10,11 постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" - згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Судом встановлено, що ПАТ КБ «Надра» на день укладення спірного кредитного договору договір «Автопакет» №762966/ФЛ (а.с.6-11) мав видану в установленому законом порядку ліцензію на здійснення валютних операцій та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями (а.с.81-86), що свідчить про те, що вказана банківська установа мала право на здійснення видачі кредитів в іноземній валюті, в зв'язку з чим не можуть бути прийняті доводи відповідачів щодо відсутності у ПАТ КБ «Надра» права на видачу кредиту в іноземній валюті, як і посилання відповідачів на вимоги підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд враховує, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій), а зазначене свідчить про те, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. За таких підстав доводи позивачів за зустрічним позовом про необхідність наявність у сторін при укладені кредитного договору в іноземній валюті індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є безпідставними, оскільки судом встановлено, що ПАТ КБ «Надра» на день укладення спірного кредитного договору «Автопакет» №762966/ФЛ (а.с.6-11) мав видану в установленому законом порядку ліцензію на здійснення валютних операцій та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями (а.с.81-86), а зазначене свідчить про наявність у ПАТ КБ «Надра» права на видачу кредиту в іноземній валюті. Також не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідачів про порушення банком при укладенні спірного кредитного договору норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та відповідних норм Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. В законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. У частинах 1, 2 ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності, а визначення фінансових установ п. 1 ст. 1 Закону. У п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг, при цьому закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. В ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Позивачі за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин. Також не можуть бути прийняті до уваги доводи позивачів за зустрічним позовом про порушення банком Закону України "Про захист прав споживачів", а саме неповідомлення їх банком про можливість збільшення вартості кредиту, а негативні наслідки отримання кредиту в іноземній валюті. Як вбачається з кредитного договору позивачам надано кредит в іноземній валюті, при цьому повернення кредиту повинно здійснюватись також в іноземній валюті, що передбачено розміром щомісячного платежу, у зв'язку з чим збільшення курсу долара США по відношенню до гривні ніяким чином не збільшує вартість кредиту, і не порушує прав позивачів за зустрічним позовом, що в свою чергу не дає підстав для визнання кредитного договору недійсним. Більш того, згідно анкети -позичальника [PERSON] (а.с.54,88-89) вбачається, що саме відповідач звернувся до банку з заявою про отримання кредиту в іноземній валюті для придбання автомобіля, а банком було надано йому пам'ятку клієнту «Автопакет», яка ним була підписана та містить відомості про строки кредитування, розмір кредиту діючі процентні ставки та комісії, витрати позичальника, пов'язані з оформленням кредиту, переваги автопакета (а.с.90-92), а кредитний договір містить детальні положення про права та обов'язки як позикодавця, так і позичальника (а.с.6-11,49-52), в тому числі згідно розділу 8 визначено порядок внесення змін та доповнень до договору, що спростовує доводи відповідачів щодо відсутності таких положень в спірному кредитному договорі та невідповідності в зв'язку з чим Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент укладення кредитного договору «Автопакет» №762966/ФЛ від 04 лютого 2008 року сторонами були погоджені всі істотні умови даного договору, про зміст яких достовірно було відомо і поручителю, оскільки вона є стороною за даним договором, а відповідно і ризики отримання кредиту в іноземній валюті, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що відповідачі не надали суду доказів на підтвердження невідповідності умов договору їх волі в розумінні положень ст.203 ЦК України, а відповідно відсутні підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним з передбачених ст.215 ЦК України підстав. З урахуванням зазначеного, в задоволенні зустрічного позову відповідачів [PERSON], [PERSON] необхідно відмовити. Оскільки судом задоволено первісний позов, то відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, який було сплачено позивачем при зверненні з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved