Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю « Автомоторсгруп» про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги мотивував тим, що 13 жовтня 2015 року між ним - [PERSON] (надалі за текстом позивач), та Лізинговою компанією ТОВ «АМГ» (надалі за текстом відповідач») було укладено договір № 505109 майнового лізингу (надалі за текстом - договір), відповідно до якого позивач мав намір для особистих потреб придбати у відповідача в користування, а після повної його оплати - у власність автомобіль Кіа Sportage 2.0 D АТ 4WD Luxe (надалі за текстом - автомобіль). Договір укладався в приміщенні інформаційного пункту (відділу) відповідача за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, 24. За результатами переговорів між позивачем і представником відповідача були узгоджені такі істотні умови угоди: предмет лізингу: автомобіль Кіа Sportage 2.0 В АТ 4WD Luxe, 2014 рік випуск без пробіг вартість предмета лізингу: 314 000,00 грн. (триста чотирнадцять тисяч гривень); порядок розрахунків: перший платіж в сумі 62 800,00 грн. (шістдесят дві тисячі вісімсот гривень) сплачується одразу після підписання договору, решта платежів (з урахуванням відсотків та комісійної винагороди відповідача) - рівними частинами протягом п'яти років; порядок передачі автомобіля в користування: протягом 3-5 днів після сплати першого платежу; порядок передачі автомобіля у власність позивача - після повного розрахунку, за умови своєчасного внесення всіх обумовлених платежів. Домовившись про придбання автомобіля на вказаних умовах та ознайомившись з проектом відповідного договору, позивач через відділення банку сплатив відповідачеві обумовлені договором кошти у розмірі 62 800,00 грн.. Після пред'явлення квитанції про оплату відповідач надав позивачеві для підписання вже прочитаний позивачем раніше текст договору і запропонував чекати кілька днів, доки автомобіль буде доставлено у м.Запоріжжя. Однак, повернувшись додому і уважно прочитавши чотирнадцять сторінок тексту договору позивач з'ясував, що умови даного правочину кардинально відрізняються від того, що насправді було узгоджено сторонами під час переговорів, більш того, жодним чином не відповідають намірам позивача. По-перше, в тексті договору немає відомостей ані про рік випуску, ані про будь-які якісні характеристики автомобіля ( п. 3.1.договору). По-друге, згідно з п.3.5. договору автомобіля може й не бути у відповідача, тому останній вправі замінити предмет лізингу на інший автомобіль, причому наслідки непогодження позивача з такою заміною в договорі не передбачені. По-третє, сплачена позивачем сума, яку останній вважав початком оплати вартості автомобіля та умовою його отримання, насправді є «вартістю фінансування», тобто одноразовою платою позивача відповідачу за організацію та оформлення Договору (розділ 1 Договору). По-четверте, згідно з п.5.1., 5.2. та додатком 3 до договору передача автомобіля відбувається через 120 робочих днів з моменту оплати позивачем 50 % вартості автомобіля, а також комісії за передачу у розмірі 3 % вартості автомобіля, тобто позивач має сплатити відповідачу, окрім вже сплачених 62 800,00 грн., ще 166 420,00 грн., після чого ще приблизно через півроку відповідач визначиться, чи є у нього в наявності обумовлений договором автомобіль,чи позивачеві слід надати якусь іншу автівку за невідомою ціною та невідомої ж якості. Позивач стверджує, що ані придбавати транспортний засіб на подібних умовах, ані сплачувати гроші за послугу із складання договору він не погоджувався, зміст договору не відповідає внутрішній волі позивача, більш того, підписання даного правочину є наслідком введення позивача в оману з боку представників відповідача. За думкою позивача про недобросовісність дій відповідача свідчать і деякі інші обставини, виявлені позивачем вже після сплати відповідачу грошових коштів, а саме: 1) код ЄДРПОУ відповідача, зазначений у договорі, є хибним, адже складається з семи знаків замість восьми, тим часом коли печатка взагалі не містить зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи; 2) ідентифікувати відповідача як юридичну особу позивач зміг лише на підставі виданих йому реквізитів для оплати; 3) за юридичною адресою відповідач відсутній, про подібну компанію ніхто не чув, більш того, будинок № 3 по вулиці Івана Мазепи є багатоквартирним, тим часом коли номера квартири чи офісу у складі юридичної адреси відповідача не зазначено. В зв'язку з наведеними обставинами позивач 16.10.2015 року звернувся до Ленінського РВ УМВС України в Запорізькій області із заявою про притягнення посадових осіб відповідача до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 Кримінального кодексу України, де з'ясувалося, що подібних заяв до вказаного органу внутрішніх справ подано вже цілу низку. Незважаючи на результати розслідування у кримінальному провадженні, порушені відповідачем майнові права позивача потребують захисту і у порядку цивільного судочинства. Вважає, що його було введено в оману щодо основних характеристик автомобіля (які в договорі взагалі не визначені), а також щодо ціни та порядку її розрахунку, що є підставою для визнання договору недійсним. Посилаючись на норми Закону України « Про захист прав споживачів», норми Цивільного Кодексу України, просить суд : - визнати недійсним договір майнового лізингу № 505109 від 13.10.2015 р., укладений між ним - [PERSON] та Лізинговою компанією ТОВ «АМГ»; - застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з Товариства зобмеженою відповідальністю «АМГ» на його користь 62 800,00 грн, одержаних за недійсним правочином як сплата вартості фінансування. В судовому засіданні позивач , вимоги викладені в позовній заяві підтримав в повному обсязі, надав пояснення відповідно до тексту позовних вимог, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, про що свідчать підписи у поштових повідомленнях уповноваженої особи про отримання повісток за адресою відповідача ( а.с. 46,48, 53), заперечень не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалив слухати справу у відсутність представника відповідача в порядку заочного провадження. Вислухавши доводи позивача, дослідив матеріали справи суд прийшов до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами по справі 13.10.2015 року укладено договір № 505109 фінансового лізингу з додатками ( а.с. 11-25). Підписавши договір, сторони погодились на умови, викладені в договорі. На виконання умов договору позивач сплатила адміністративний платіж в розмірі 62 800,0 грн., шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача ( а.с. 26). Умовами договору в розділі визначення термінів зазначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається в Додатку №2 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу ( а.с 23). Розділом 8 вищезазначеного договору передбачені лізінгові платежі. Перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізінгодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору. Згідно з п. 12.11 у випадку розірвання даного договору лізінгоодержувачем до підписання акта приймання передачі предмета лізінгу , лізінгодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку вартість фінансування договору лізінгоодержувачу не повертається. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Суд не погоджується з позицією сторни позивача, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими та невигідними для позивача, з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону. У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли угоди по умовам договору фінансового лізингу від 13.10.2015 року та підписали його. Будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивача на час підписання договору було введено в оману та договір йому було нав'язано матеріали справи не містять. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, доводи сторін, матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не є обґрунтованою і не підлягає задоволенню, оскільки укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а відповідач мав право на укладення договору, оскільки згідно даних Головного управляння статистики у м. Києві Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомоторсгруп» має право надавати послуги з фінансового лізингу ( а.с. 40), а договором передбачено, що вартість у випадку розірвання договору фінансування договору лізінгоодержувачу не повертається ( ст.12.11 Договору). Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed