Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Позовні вимоги мотивує тим, що 12 січня 1972 року між сторонами було укладено шлюб. Під час спільного проживання з відповідачем, Соломіївською сільською радою Дубровицького району Рівненської області, на ім`я чоловіка була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку в [ADDRESS] . Після отримання земельної ділянки та виготовлення будівельного паспорта на вказану земельну ділянку, ними було розпочато будівництво житлового будинку та інших господарських будівель і споруд, будівництво яких було завершено у 1978 році. Після завершення будівництва цього будинку, вони разом зі своїми трьома дітьми, переїхали проживати до збудованого будинку. Найменша дочка [PERSON] , проживаючи з ними в будинку, вийшла заміж за [PERSON] та після її одруження, вони вирішили подарувати їй половину належного їм житлового будинку, що в [ADDRESS] . Оскільки на той час правовстановлюючих документів на будинок оформлено не було, вони вирішили впорядкувати це та звернулись до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області і 24 березня 2004 року на ім`я відповідача було видане рішення №26, за яким йому було надано право на оформлення права власності на раніше збудоване ними будинковолодіння. З метою подальшої реєстрації права власності на названий житловий будинок, господарських будівель і споруд, 26 березня 2004 року Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт, який був виданий на ім`я відповідача. Після цього, 30 березня 2004 року, виконавчим комітетом Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області на ім`я відповідача було видане свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок, а 19 травня 2004 року КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на збудований ними житловий будинок, що в [ADDRESS] . 25 травня 2004 року, приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П., було посвідчено договір дарування 1/2 частини належного їм вищевказаного будинку на їх найменшу дочку [PERSON] , яка в подальшому стала повноправним власником подарованої їй половини даного будинку. Згодом відносини з відповідачем погіршились та у 2008 році шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вона була змушена проживати в іншому будинку, в той час, як відповідач залишився проживати в їх спільному житловому будинку. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] бажає продати вказаний житловий будинок та вважає, що лише він є його власником, просить суд визнати вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами спільною сумісною власністю подружжя та провести його поділ, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили суд відмовити у задоволення позову посилаючись на сплив строків позовної давності. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] розірвали шлюб у 2008 році. Як передбачено чинним Цивільним процесуальним кодексом України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто, про можливе порушення своїх прав, позивачці було відомо ще у 2008 році, а тому строк звернення до суду починає свій перебіг з моменту, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення своїх прав. Крім того, 04 червня 2008 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ житлового будинку між власниками (виділення частки) та ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 серпня 2008 року було прийнято відмову позивачів від позову та закрито провадження у справі. Також у червні 2008 року, [PERSON] , [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про вселення у власне житло та усунення перешкод в користуванні житлом, однак ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 серпня 2008 року було прийнято відмову позивачів від позову та закрито провадження у справі. Як передбачає Цивільний процесуальний кодекс України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. У зв`язку з цим, просять суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 12 січня 1972 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.23), який 17 жовтня 2008 року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.20). Як вбачається з витягу із рішення Дубровицької районної Ради депутатів трудящих від 27 червня 1978 року, відповідачу [PERSON] було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлого будинку в [ADDRESS] (а.с.10). 24 березня 2004 року, виконавчим комітетом Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області було видане рішення №26 "Про оформлення права приватної власності на домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] " (а.с.11). 26 березня 2004 року Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт, який був виданий на ім`я відповідача [PERSON] , що підтверджуєтсья копією технічного паспорта (а.с.17-19). 30 березня 2004 року, виконавчим комітетом Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області на ім`я відповідача було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] (а.с.12). 19 травня 2004 року КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на збудований ними житловий будинок, що в [ADDRESS] , що підтверджуєтсья копією витягу (а.с.13). 25 травня 2004 року, приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П., було посвідчено договір дарування 1/2 частини житлового будинку на [PERSON] , що підтверджуєтсья копією договору дарування (а.с.14). Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: Приватний нотаріус Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех Олена Петрівна, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнано договір дарування 1/2 (однієї другої) частини житлового будинку з надвірними будівлями від 25 травня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П. 25 травня 2004 року та зареєстрований в реєстрі №1592 - недійсним (а.с.21, 22-24). Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 24 січня 2018 року, рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року було скасоване, а у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: Приватний нотаріус Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех Олена Петрівна, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, було відмовлено (а.с.25-28). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року, постанову Апеляційного суду Рівненської області від 24 січня 2018 року було скасовано, а рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 вересня 2017 року залишено в силі (а.с.29-34). Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, частина 2 статті 65 Сімейного кодексу України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно зі статтею 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 Сімейного кодексу України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 316 та 317 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368, 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Стаття 369 Цивільного кодексу України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до пунктів 22, 23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексуУкраїни, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 Сімейного кодексу України. Суд не приймає до уваги посилання відповідача та його представника на застосування строків позовної давності, оскільки вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд має врахувати те, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17(провадження № 61-5400св19). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Також, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на положення частини 2 статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачає, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Відповідно до пункту 3 частини першої статтті 255 ЦПК УКраїни. суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Відповідно до наведеної норми, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально- правовими вимогами та обставинами, що обгрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Посилання представника відповідача на ст. 256 ЦПК України про закриття цієї справи з підстав, передбачених частиною 2 ст. 256 України є безпідставними та не обгрунтованими. З оглянутих в судовому засіданні копій ухвал, судом встановлено, що у справі за № 2-445/08 позивачами були [PERSON] та [PERSON] , а відповідачем був [PERSON] , і питання ставилося про поділ будинку в натурі між власниками та виділення [PERSON] 1/4 частини вказаного будинку. У справі №2-446/08 позивачами були [PERSON] , дочка позивачки та відповідача [PERSON] та її син, [PERSON] та тодішній зять [PERSON] , позов був заявлений про вселення у житло та усунення перешкод в користуванні житлом. Таким чином, у даній справі, та у вище вказаних цивільних справах, які були закриті у зв"язку із відмовою від позову, сторони, підстави позову не є ідентичними, оскільки спір між сторонами у цих справах виник з різних підстав, тому твердження представника відповідача про закриття даної справи, суд вважає не обгрунтованим і безпідставним. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки та вважає за необхідне визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, а тако визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину вищевканого житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати з оплати судового збору. Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року, було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та забороною відповідачу [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження, зокрема, щодо укладання правочинів купівлі-продажу, дарування, міни, застави, найму (оренди) вищевказаного житлового будинку. Згідно частини 7 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до частини 8 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України, якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Відтак, враховуючи те, що позовні вимоги позивачки задоволено, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Outcome: approved