Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 12.11.1994 року по 05.07.2011 року перебувала у шлюбі з [PERSON] В період шлюбу 13.11.2009 року відповідач [PERSON] придбав відповідно до договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. 14.03.2005 року ПП „ЛІЛІЯ" в особі директора [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення 1-ого поверху № 15 в літ. „А-2", загальною площею 8,7 кв.м, що розташовано за адресою: [ADDRESS]. Вказане ПП „ЛІЛІЯ" зареєстровано 04.08.2000 року та засновано відповідачем в період перебування у шлюбі з позивачкою. Нежитлове приміщення було придбане за рахунок доходу приватного підприємства „ЛІЛІЯ", частка якого належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Посилаючись на викладене просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку вищезазначеного майна. [PERSON] звернувся до суду із зустріним позовом до [PERSON], у якому просив визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. В обгрунтування своїх вимог зазначив, що хоча в рішенні Комінтернівського райсуду м. Харкова 05.07.2011р. про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] і вказано, що шлюбно-сімейні стосунки сторін були припинені з квітня 2010 року, але в дійсності будь-які стосунки між ними були припинені ще у квітні 2009 року, оскільки в родині виникали сварки і він був вимушений забрати речі та піти з квартири. 13.11.2009 р. за свої особисті кошти в сумі 252 000 грн. (що складало 31 500 доларів США) він купив квартиру [ADDRESS], так як ще до шлюбу з позивачкою мав певну суму грошей. 10.11.1994 року він зайняв 30000 дол. США знайомому [PERSON], що підтверджується розпискою, який їх повернув 15.07.2009 р., тоді, коли [PERSON] займався пошуком квартири, яку він і придбав 13.11.2009 р. Також вказує, що йому до реєстрації шлюбу з [PERSON] належала однокімнатна квартира [ADDRESS], яку [PERSON] продав 12.10.1995 р. за 250 000 000 карб., вказані гроші обміняв на іноземну валюту, яку утримував у себе. У 2000 року ним було засновано ПП „ЛІЛІЯ" і орендовано нежитлове приміщення 1-ого поверху № 15 в літ. „А-2", загальною площею 8,7 кв.м, що розташовано за адресою: [ADDRESS]. 14.03.2005 року між Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради та підприємством був укладений договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення. Отже, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на 1/2 частку нежитлового приміщення, яке належить ПП „ЛІЛІЯ", тобто юридичній особі, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 96 СК України юридична особа має право самостійно відповідати за свої зобов'язання, майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності. Позивачка за первісним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Також зазначила, що свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та третя особа [PERSON] про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду не з'явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про розгляд справи без їх участі не надали. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.11.1994 року по 05.07.2011 року, що підтверджується заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова. Як зазначено у рішенні суду стосунки між подружжям були припинені з квітня 2010р. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України . Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. У період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 13.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий №1342. Квартира двокімнатна, вартістю 271750,99 грн. У пункті 5 договору купівлі-продажу зазначено, що вказана квартира придбана за згодою дружини, про що є відповідна заява від 13.04.2009 року за зареєстрованим № 1341, що спростовує доводи [PERSON], викладені в позові, про те, що квартира була ним придбана після розірвання відносин з дружиною у квітні 2009 року. [PERSON] в якості доказів була надана розписка його знайомого [PERSON] про те, що 10.11.1994 р. він дав останньому в позику гроші в розмірі 30000 дол. США., які [PERSON] повернув [PERSON] у 2009 року, і вони були витрачені на придбання спірної квартири. Проте, з того моменту, як [PERSON] дав у позику гроші [PERSON] минуло більше 15 років, але незважаючи на це, [PERSON] ніколи не вимагав повернення 30000 дол. США і не звертався до суду з відповідним позовом. У самій розписці про надання грошей визначений номер телефону [PERSON] 729-26-02, який не міг існувати на час укладення договору позики, так як телефони з номерами „7" та „729" з'явилися лише у 1998 році. Крім того, відповідачем не доведено належними доказами, що ці гроші були витрачені саме на покупку спірної квартири. Суд також не може погодитися з доводами [PERSON] стосовно того, що на придбання житла пішли гроші, отримані внаслідок продажу 08.07.1994 року його особистої власності - квартири [ADDRESS], розмірі 250 000 000 крб., які він перевів в дол. США і тривалий час (15 років) зберігав. Відповідно до курсу валют Національного банку України станом на 13.10.1995 р. 1 дол. США дорівнював 174 500 крб., таким чином на момент продажу квартири [PERSON] отримав 1432,76 дол. США., що не відповідає можливості отримання ним доходу у сумі 30000 дол. США. Інших доказів, які б свідчили, що він отримав більше грошей, ніж вказано в договорі, [PERSON] не надано. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів припинення взаємовідносин між ним та [PERSON] у квітні 2009 року, а також інших обставин, на які він посилається у своєму позові. З огляду на викладене, позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання житлового приміщення особистою власністю задоволенню не підлягає. Крім цього, судом встановлено, що в період зареєстрованого шлюбу [PERSON] було засновано приватне підприємство „Лілія", що підтверджується копією витягу з єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб. Внаслідок здійснення підприємством господарської діяльності 14.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладеного між Територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради та ПП „ Лілія" в особі [PERSON], як директора, підприємтсвом було придбано нежитлове приміщення 1-го поверху № 15 в літ. „ А-2, загальною площею 8, 7 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО", щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України від 19 вересня 2012 року за № 17-рп/2012 було роз'яснено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. У зв'язку з вказаними обставинами, суд вважає, що позивач [PERSON] має право на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та на 1/2 частку нежитлового приміщення 1-го поверху № 15 в літ. „А-2", загальною площею 8,7 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені нею судові витрати.

Outcome: approved