Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи його тим, що 17 жовтня 2013 року помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: земельні ділянки та житловий будинок, які знаходяться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вулиця 1 Травня,60. При житті батько залишив заповіт на нього, матір та брата, яким заповів їм все своє майно. Він в передбачений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Мати та брат подали заяви про відмову від своєї частки спадщини на його користь. На земельні ділянки він отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями йому відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Посилаючись на те, що він позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати свої права спадкоємця, позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 17 жовтня 2013 року на житловий будинок № 60 з надвірними будівлями по вул.1 Травня в с. Нові Петрівці Вишгородського району Київської області. У судовому засіданні позивач підтримав позов і просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений, направив суду заяву про визнання позову, просить розглянути справу без участі представника сільської ради. 3-я особа [PERSON] надала суду заяву про слухання справи в її відсутність, з позовом згодна. 3-я особа [PERSON] в судове засідання не з»явився, про день і час слухання справи повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер 17 жовтня 2013 року (а.с.5). 26 березня 2008 року [PERSON] склав заповіт, яким земельну ділянку 0,035 га для ведення особистого селянського господарства, земельну ділянку 0,0110 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, половину належного йому житлового будинку площею 77,6 кв.м, розташованих по вул..1-го Травня,60, села Нові Петрівці, Вишгородського району Київської області заповів [PERSON], іншу половину заповів внукам [PERSON] та [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, в тому числі і житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вулиця 1 Травня,60. Положеннями статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з матеріалів спадкової справи померлого [PERSON] позивач у встановленому ст. 1269 ЦК України порядку та в строк, визначений ст. 1270 ЦК України подав нотаріусу заяви про прийняття спадщини, заведено спадкову справу №583/2013. На підставі наданих документів нотаріус видав [PERSON] свідоцтва про право власності на земельні ділянки. У звязку з відсутністю свідоцтва про право власності на житловий будинок та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок позивачу було відмовлено. Узагальнивши судову практику Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Також, пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Судом встановлено, що житловий будинок та господарські споруди за адресою : вул..1 Травня,60 в с.Нові Петрівці побудовано в 1972-1990 роках, зареєстрований на [PERSON]., що підтверджується дослідженими в судовому засіданні витягами з погосподарської книги Новопетрівської сільської ради, де зазначено, час будівництва будинку, а також, що [PERSON], являвся головою двору. За таких обставин вбачається, що право власності покійного [PERSON] на житловий будинок було зареєстровано у встановленому на той час порядку шляхом внесення відповідного запису до погосподарської книги Новопетрівської сільської ради. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON]»ю Терентіївною. Таким чином, спадкове майно після смерті [PERSON] складається з ? частини домоволодіння за адресою вул.. Травня,60 в с.Нові Петрівці, Вишгородського району Київської області, інша ? частина домоволодіння належить [PERSON], а за таких обставин позивач [PERSON] має право на успадкування ? частини спірного житлового будинку. Суд приходить до висновку, що визнання права власності за позивачем на цю частину домоволодіння не порушить прав інших осіб, тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial