Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON] , котрий помер [INFO] право власності на житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами у [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач покликаються на те, що [INFO] в м. Ходорів Жидачівського району Львівської області помер його батько - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] , будівництво якого батьком було розпочато на земельній ділянці розміром 0,06 га, відведеній для цього відповідно до вимог чинного на той час законодавства. На випадок своєї смерті останній заповіту не залишив, а тому спадкування здійснюється за законом та він, як спадкоємець першої черги за законом із врахуванням того, що відповідач [PERSON] (його мати) відмовилась від належної їй частки у спадковому майні, а також від належної їй Ѕ частки спірного житлового будинку, як частки у спільному майні подружжя, відповідач [PERSON] його сестра) також відмовилась від належної їй частки у спадковому майні, а відповідача [PERSON] теж не претендує. Він постійно проживаюв із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок, отримав відмову у видачі такого, у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, господарські споруди та будівлі на ім`я спадкодавця. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали заяви, в яких просять розглянути дану справу за їх відсутності, позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено та підтверджується долученими до матеріалів справи: рішення виконкому Ходорівської міської Ради народних депутатів від 23 травня 1980 року №116, акту виносу плану земельної ділянки в натуру, що [PERSON] здійснювалось будівництво житлового будинку в [ADDRESS] на виділеній за вказаною адресою під забудову земельній ділянці ( арк. справи 17,19). Відповідно до технічного паспорта від 26.06.2017 року (копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок [ADDRESS] відомо, що вказаний житловий будинок побудований у 1986 році (арк. справи 20-24). Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, докази, що підтверджують право власності на житлові будинки можуть бути, наприклад, ухвалені органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок [ADDRESS] дійсно на праві спільної сумісної власності в рівних частках ( по Ѕ частки) належав спадкодавцю- [PERSON] та його дружині- [PERSON] ( арк. справи 27). У судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] , у віці 61 рік, помер [PERSON] , про що 8 серпня 2012 року зроблено відповідний актовий запис № 83 та виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області, від 08 серпня 2012 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (арк. справи 13). Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлого складається із Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] . Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується Інфоримаційною довідкою зі Спадкового реєстру (запоіти/спадкові договори) №47916240 від 31.05.2017 (арк. справи 14). Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З долучених до матеріалів справи копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] вбачається, що позивач - [PERSON] та відповідачі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є відповідно дітьми та дружиною спадкодавця [PERSON] , а відтак, спадкоємцями першої черги ( арк. справи 7, 31, 35, 27). Згідно із ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Також, за змістом ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Так, з наявної в матеріалах справи нотаріально завіреної зави від 22 вересня 2017 року, вбачається, що відповідачу [PERSON] відомо про відкриття спадщини після смерті її чоловіка, однак на спадщину не претендує, відмовляється від належної їй частки у спадковому майні та на належної їй Ѕ частки спірного будинку на користь позивача [PERSON] (арк. справи 28). Із заяви від 04.09.2017 року відповідача [PERSON] встановлено, що вона відмовляється від належної їй частки у спадковому майні на користь позивача [PERSON] (арк. справи 33). Із нотаріально посвідченої заяви відповідача [PERSON] від 28.12.2018 року вбачається, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті її батька [PERSON] , однак спадщина нею не прийнята, строк для її прийняття вона пропустила, на оформлення своїх спадкових прав вона не претендує, до суду за продовженням строку для прийняття спадщини звертатись не буде (арк. справи 53). За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого батька, як такий, що виявив бажання прийняти спадщину та звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Разом з тим, постановою приватного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу №12 від 31 травня 2017 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на житловий будинок у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадковий будинок, що належав померлому (арк. справи 36). Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право на спадкове майно (житловий будинок), в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані в справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved