Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач, вказуючи, що відповідачка [PERSON], являючись користувачем суміжної земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS], виготовила проектно-технічну документацію на цю земельну ділянку таким чином, що він, як суміжний землекористувач, не має доступу до обслуговування своєї господарської будівлі, тобто відповідачка виготовила проектно-технічну документацію таким чином, що земельна ділянка, яка раніше відносилася до його будинковолодіння, згідно виготовленого нею свідоцтва на право власності на земельну ділянку належить їй, а так як діями відповідачки порушуються його права, звернувся до суду із позовом, яким просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво № [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, видане 2 липня 2015 року реєстраційною службою Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області на ім"я відповідачки. Представник позивача у судовому засіданні уточнив заявлені позивачем позовні вимоги, подавши до суду оновлену позовну заяву, в якій зазначив, що фактично на місцевості відповідачка не порушила прав позивача, а порушення ним були виявлені лише у виготовленій відповідачкою проектно-технічній документації і не в районі господарської будівлі, як ним було зазначено у позові, а щодо межі земельної ділянки, яка знаходиться під садом. Уточнені вимоги підтримав, просив їх задоволити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити. Третя особа на стороні позивача без заявлення самостійних вимог [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задоволити. Представник третіх осіб на стороні позивача, що не заявляють самостійних вимог: [PERSON] і [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив їх задоволити. Відповідачка [PERSON] та її захисник [PERSON] позову не визнали, просили залишити позовні вимоги позивача без задоволення за їх безпідставністю. Представники третіх осіб на стороні відповідача: сектору з питань державної реєстрації Бережанської районної державної адміністрації Тернопільської області та Потуторської сільської ради Бережанського району Тернопільської області у судове засідання не з"явилися, подали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, щодо задоволення заявлених вимог покладаються на думку суду. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з"ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід залишити без задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON], сином [PERSON] та дочкою [PERSON] є співвласниками будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці, яка рішенням 8-ї сесії Потуторської сільської ради народних депутатів від 28 грудня 1993 року була виділена для будівництва і обслуговування житлового будинку [PERSON] та яка межує із присадибною земельною ділянкою відповідачки [PERSON]. Судом також встановлено, що відповідачка по справі [PERSON] з 2 липня 2015 року є власником земельної ділянки із кадастровим номером [NUMBER] площею 0.25га, яка знаходиться в [ADDRESS], і яка межує із присадибною земельною ділянкою позивача. Вищевказаний факт підтверджується поясненнями сторін та оглянутим у судовому засіданні свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], що було видане 2 липня 2015 року на ім"я відповідачки [PERSON]. Підтримуючи заявлені позовні вимоги, позивач [PERSON] та його представник протягом судового розгляду змінювали та уточнювали заявлені вимоги, однак належними та допустимими доказами не довели суду того факту, що відповідачкою було порушено права позивача. Судом не здобуто доказів про знищення чи пошкодження відповідачкою межових знаків, встановлених між їх земельними ділянками. Позивачем також не доведено суду того факту, у якому саме місці порушено відповідачкою його права як суміжного землекористувача та здійснено захоплення його земельної ділянки. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позову не визнала, суду пояснила, що після смерті її бабці [PERSON] вона успадкувала належний їй житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці, що межує із земельною ділянкою позивача, однак стверджує, що земельної ділянки позивача вона не захоплювала, вона приватизувала лише земельну ділянку, якою користувалася та, виготовляючи проектно-технічну документацію, вона, як і належиться, погоджувала межі із суміжним землекористувачем, а тому просить у позові [PERSON] відмовити за його безпідставністю та не доведеністю, позивач лише затягує розгляд справи, висуваючи їй безпідставні звинувачення у захопленні його земельної ділянки. Останній, наполягаючи на задоволенні його позовних вимог, суду так і не довів, який розмір земельної ділянки був у його користуванні до захоплення, де саме було порушено нею його право як суміжного землекористувача і який розмір земельної ділянки наявний у нього в даний час. Вона ж не заперечувала проти проведення земельно-технічної експертизи і для її проведення надала суду всі необхідні документи, однак позивач для проведення експертизи не надав експерту необхідних документів, і з вказаних причин призначена судом експертиза проведена не була. Далі в своїх поясненнях відповідачка зазначила, що спірну земельну ділянку площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS], вона отримала у власність, і саме ту, якою користувалася її бабця [PERSON]. У наявному у неї генплані забудови земельної ділянки, який видавався ще її бабці [PERSON], як індивідувальному забудівнику та який був погоджений 9 липня 1993 року із головним архітектором Бережанського району, також вказано розмір земельної ділянки саме площею 0.25га. Цей же розмір 0.25 га вказаний і в Акті від 9 липня 1993 року виносу в натурі плану земельної ділянки, червоних ліній і проведення розбивки контурів фундаментів будівель і споруд. Вищевказаний документ був виданий рішенням виконавчого комітету сільської ради народних депутатів від 6 березня 1993 року за № 6 на підставі будівельного паспорта за [NUMBER], в якому також зазначено, що земельна ділянка площею 0.25 га разом із закріпленими на ній геодезичними знаками передана забудівнику [PERSON], яка являлася її бабцею. Пояснення відповідачки підтверджуються наданими нею суду письмовими доказами, а саме: генпланом забудови земельної ділянки індивідувального забудівника [PERSON], погодженого 9 липня 1993 року із головним архітектором Бережанського району, у якому дійсно вказано розмір земельної ділянки площею саме 0.25га.; Актом виносу в натурі плану земельної ділянки, червоних ліній і проведення розбивки контурів фундаментів будівель і споруд від 9 липня 1993 року, складеним згідно з рішенням виконавчого комітету сільської ради народних депутатів від 6 березня 1993 року за № 6 на підставі будівельного паспорта за [NUMBER], де зазначено, що земельна ділянка площею 0.25 га разом із закріпленими на ній геодезичними знаками передана забудівнику [PERSON]. Крім усних пояснень відповідачки та долучених нею суду письмових доказів, той факт, що свідоцтво про право власності на земельну ділянку із кадастровим номером [NUMBER] площею 0.25га, яка знаходиться в [ADDRESS], було 2 липня 2015 року правомірно видано на ім"я відповідачки, підтверджується також оглянутими в судовому засіданні рішеннями 6-го скликання Потуторської сільської ради за № 195 та № 197 від 7 та 23 червня 2015 року про надання дозволу на виготовлення та затвердження технічної документації із землеустрою, якими відповідачці [PERSON], як спадкоємцю майна [PERSON], було надано дозвіл на виготовлення та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі на місцевості, з яких для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд надано земельну ділянку площею саме 0.25га. Вищевказані рішення Потуторської сільської ради є чинними і даний час. Той факт, що при виготовленні технічної документації для отримання спірного свідоцтва про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку відповідачка [PERSON], як і належиться, погоджувала межі із суміжним землекористувачем, крім пояснень самої відповідачки, підтверджується показами допитаного в судовому засіданні у якості спеціаліста інженера землевпорядника [PERSON], який пояснив, що він, як фізична особа підприємець, є сертифікованим інженером землевпорядником та на замовлення відповідачки [PERSON] займався виготовленням кадастрового плану на присадибну земельну ділянку, як складової технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості, яке ним проводилося двічі. Перший раз кадастровий план присадибної земельної ділянки [PERSON] не був погоджений із суміжним землекористувачем [PERSON], а тому було розроблено другий варіант проходження межі, який був замовником техдокументації [PERSON] погоджений із дружиною позивача [PERSON] , яка своїм підписом погодила даний кадастровий план. І хоч в судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував того факту, що його дружина [PERSON] дійсно своїм підписом погодила зі стороною відповідача межу земельної ділянки, однак вважає, що погодження мало бути не тільки із його дружиною, а зі всіма співвласниками будинковолодіння, яке розміщене на земельній ділянці, яка межує із земельною ділянкою відповідачки, тобто з ним та його дітьми. Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, спір вирішується судом. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. При цьому ст. 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж земельної ділянки не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Оскільки підписання акта погодження меж самостійного значення не має і воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації, а тим більше, що погодження із суміжним землекористувачем, яким є дружина позивача [PERSON], проводилося, що підтверджується поясненням відповідачки і не заперечується самим позивачем та його дружиною. Погодження ж із всіма співвласниками будинковолодіння не потрібне, оскільки погодження відбувається лише із суміжним землекористувачем, а землекористувачем земельної ділянки позивача є саме його дружина. Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ч.1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК ). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб"єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Нормами ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Із роз"яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1 та 2 ст. 4 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивач, звертаючись до суду з позовом, просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво № [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, видане на ім"я відповідачки [PERSON], посилаючись при цьому на порушення своїх прав щодо користування частиною вказаної земельної ділянки, проте не надав належних та допустимих доказів на підтвердження підставності заявлених вимог, та не представив жодних доказів захоплення відповідачкою його земельної ділянки. І хоч в судовому засіданні за клопотанням позивача була призначена судова земельно-технічна експертиза, однак останній так і не представив необхідних експерту документів за якими була би реальна можливість провести обміри наявних у сторін земельних ділянок та не провів проплату такої експертизи. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник, підтримуючи позов, змінювали та уточнювали заявлені вимоги, однак належними та допустимими доказами не довели суду того факту, що відповідачкою було порушено права позивача. Судом не здобуто доказів про знищення чи пошкодження відповідачкою межових знаків, встановлених між їх земельними ділянками. Позивачем також не доведено факту порушення відповідачкою його прав як суміжного землекористувача, він не міг вказати, у якому саме місці відповідачка порушила його права як суміжного землекористувача та здійснила захоплення його земельної ділянки. Враховуючи зазначене вище, аналізуючи докази в їх сукупності, оскільки під час розгляду справи не було встановлено порушення права позивача, тому суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення його позовних вимог.

Outcome: dismissed