Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" про стягнення заборгованості та розірвання договору оренди земельної ділянки. В позовній заяві позивач зазначила, що їй на праві власності належить земельна ділянка розміром 2,92 га, кадастровий номер: [NUMBER] з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Секретарської сільської ради Кривоозерського району, успадкована нею після смерті своєї матері - [PERSON]. За свого життя [PERSON] уклала з ТОВ "Агрофірма Корнацьких" договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, а вона, отримавши земельну ділянку у спадщину, неодноразово зверталась до відповідача з питання виплати орендної плати за фактичне користування належною їй земельною ділянкою та необхідності переукладання договору оренди як зі спадкоємцем. Посилаючись на невиконання відповідачем обов'язку по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою, позивач просила стягнути з ТОВ "Агрофірма Корнацьких" заборгованість з орендної плати за 2013 - 2017 роки у розмірі 9 449,90 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 808,41 грн., три відсотки річних в сумі 600,67 грн., а також достроково розірвати договір оренди земельної ділянки розміром 2,92 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району, укладеного між [PERSON] та ТОВ "Агрофірма Корнацьких", зареєстрований у Державному реєстрі земель 01 листопада 2006 року за №040601700021. Ухвалою від 03 березня 2018 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" про стягнення заборгованості по орендній платі, розірвання договору оренди земельної ділянки судом було відкрите загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження. В ході підготовчого провадження по справі відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що факти, викладені в позовній заяві, є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Також відповідачем подана заява про застосування до позовних вимог строків позовної давності. В ході розгляду спору, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, а саме: судом встановлено, що [PERSON] померла 28 вересня 2001 року, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого відділом рагсу Кривоозерського районного управління юстиції Миколаївської області 10 жовтня 2001 року (а.с.81). Після її смерті позивач успадкувала право [PERSON] на земельну частку (пай) у землі, що перебувала в колективній власності КСП "Зоря", с.Секретарка Кривоозерського району, розміром 3,13 в умовних кадастрових гектарах, належного спадкодавцеві на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Кривоозерською райдержадміністрацією 30 листопада 1996 року, що підтверджується даними свідоцтва про право на спадщину, виданого Білявською Т.П., державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори 29 березня 2002 року та зареєстрованого в реєстрі за №620 (а.с.88). Із даних витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-4805137462018 від 17 вересня 2018 року (100-102) судом встановлено, що після виділення в натурі (на місцевості), успадкованої після смерті [PERSON], земельної частки (паю) [PERSON], на підставі рішення Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області від 23 вересня 2002 року №386, отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий Кривоозерською районною державною адміністрацією 21 січня 2003 року, яким посвідчено, що їй у власність передана земельна ділянка площею 2,92 га, яка розташована на території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, 01 листопада 2006 року вказана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі за [NUMBER] з уточненою площею 2,9215 га. Із дослідженого судом договору оренди землі №1/Ск, зареєстрованого у Кривоозерському реєстраційному відділі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2006 року за №040601700021 (а.с.105-108) встановлено, що вказаний договір було укладено 01 січня 2006 року між [PERSON], в особі представника [PERSON], який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності серії ВВА №651011 від 20 грудня 2003 року та ТОВ "Агрофірма Корнацьких". За умовами зазначеного договору [PERSON] передала, а ТОВ "Агрофірма Корнацьких" прийняла в строкове, на строк 50 років з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2055 року, платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Секретарської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, загальною площею 2,92 га., щорічний розмір орендної плати складає фіксовану грошову суму у розмірі 571,53 грн. Після встановлення судом вищезазначених обставин, представником позивача, 26 жовтня 2018 року, до суду була подана заява про уточнення позовних вимог, в якій він вказує, що на момент подання позову у [PERSON] був відсутній примірник договору, тому вона помилково вказала, що договір було укладено її матір'ю [PERSON], що потребує уточнення суб'єктного складу спірного договору, разом з тим предмет та підстави позову залишив незмінними, а саме: стягнути з ТОВ "Агрофірма Корнацьких" заборгованість з орендної плати за 2013 - 2017 роки у розмірі 9 449,90 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 808,41 грн., три відсотки річних в сумі 600,67 грн., а також достроково розірвати договір оренди земельної ділянки розміром 2,92 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Секретарської сільської ради Кривоозерського району, зареєстрований у Державному реєстрі земель 01 листопада 2006 року за №040601700021. За загальним правилом, визначеним положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона, відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, за положеннями ст.13 ЦПК України, право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які врегульовані положеннями ст.ст.13, 41, 55 Конституції України, ст.ст.6, 13, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), нормами Цивільного кодексу України щодо загальних положень про договір, Земельного кодексу України, а також Законом України "Про оренду землі". Відповідно до положень ст.ст.13, 14 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Право власності на землю гарантується. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано положеннями ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Згідно положень ст.16 ЦК України, ч.2 ст.90, п.п. "а", "в" ч.3 ст.152 ЗК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку і у спосіб, встановленому законом, зокрема: визнання прав та визнання угоди (договору) недійсним. Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Положеннями ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та відповідно до положень ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15 листопада 2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом ( п.33 рішення від 21 березня 2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп.32-35 рішення від 07 березня 2006 року у справі "Донадзе проти Грузії"). Положеннями ч.3 ст.12, ст.ст.76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення об'єкт захисту буде відсутній. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року та ст.1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Поняття права власності визначено положеннями ст.316 ЦК України, згідно з якою правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено положеннями ст.317 ЦК України. Згідно положень ч.1 ст.319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Даючи правову оцінку позовній вимозі [PERSON] до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" про стягнення з ТОВ "Агрофірма Корнацьких" заборгованість з орендної плати за 2013 - 2017 роки у розмірі 9 449,90 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 808,41 грн., три відсотки річних в сумі 600,67 грн. та дострокового розірвання договору оренди землі, суд констатує наступне. Відповідно до положень ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За положеннями ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. 01 січня 2006 року між [PERSON], в особі представника [PERSON], який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності серії [NUMBER] від 20 грудня 2003 року, та ТОВ "Агрофірма Корнацьких" було укладено договір оренди землі №1/Ск, який був зареєстрований у Кривоозерському реєстраційному відділі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2006 року за №040601700021 (а.с.105-108). Факт дійсного волевиявлення позивачки на укладення вказаного договору та згода з його умовами ні позивачем, ні її представником протягом розгляду справи в суді не оспорювались. Разом з тим позивач зазначає, що фактичною підставою для звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав є те, що за користування земельною ділянкою відповідач не сплачує орендні платежі. На виконання ухвали суду від 08 серпня 2018 року щодо витребування доказів відповідачем надано копії відомостей про виплату [PERSON] орендної плати, починаючи з 2015 року по 2018 рік, та зазначено про відсутність можливості надати відомості за минулі роки, так як останні знищені за закінченням терміну зберігання (а.с.103-105, 109-115). Із вказаних відомостей вбачається, що позивач особисто отримувала орендну плату з 2015 року по 2018 рік, що підтверджується її особистими підписами у відомостях. Суд критично ставиться до тверджень представника позивача, про те, що зважаючи на те, що до 2018 року відповідач орендував дві земельних ділянки, які належать [PERSON], із наданих відомостей неможливо встановити за яким з них проводився розрахунок, оскільки судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій в цивільній справі №479/187/17 за позовом [PERSON] до ТОВ "Агрофірма Корнацьких" про дострокове розірвання договору оренди і стягнення заборгованості по орендній платі за договором оренди землі №22/Ск від 01 січня 2006 року судом встановлено наявність невиконаних зобов'язань по виплаті орендної плати за вказаним договором за період оренди земельної ділянки на протязі 2009 -2016 років. За таких обставин суд вважає доведеним, належними доказами, факт виконання відповідачем свого обов'язку щодо сплати позивачу орендної плати, за договором оренди землі №1/СК від 01 січня 2006 року за 2015, 2016, 2017 роки, та відсутність правових підстав для розірвання договору оренди землі №1/Ск, укладеного 01 січня 2006 року , зареєстрованого у Кривоозерському реєстраційному відділі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2006 року за №040601700021. Даючи правову оцінку позовним вимогам про стягнення орендної плати за 2013, 2014 роки суд виходить з наступного. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до положень ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Таким чином, у разі неналежного виконання орендарем зобов'язань за договором оренди землі, позовна давність за вимогами орендодавця про стягнення орендної плати, виплата якої відповідно до п.9, п.11 умов договору визначено періодичними щорічними платежами до 20 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Під час розгляду справи у суді, відповідачем подано письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за 2013, 2014 роки позивач звернулася лише 21 лютого 2018 року, тобто з пропуском строку на звернення до суду, який сплив 21 грудня 2016 року для вимог за 2013 рік, та 21 грудня 2017 року - для вимог за 2014 рік. Таким чином, перевіривши доводи і заперечення сторін, обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, зважаючи на вимоги логічності, суд встановив, що позивач звернулася до суду поза межами позовної давності, про застосування наслідків якої заявив відповідач, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення орендної плати за 2013, 2014 роки, оскільки строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України.

Outcome: dismissed