Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

09.04.2021 року позивачка звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ексімфуд» про зміну дати, формулювання причин звільнення та зобов`язання видати трудову книжку. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] , працювала у відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімфуд" з 16.01.2019 року на посаді менеджер ЗЕД. 08.04.2021 року перевіряючи у органах Пенсійного фонду України нарахування пенсійного стажу, їй стало відомо, що вона була звільнена з займаної посади на ТОВ «Ексімфуд» з підстав передбачених п.4 ст. 40 КЗПП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Наприкінці 2019 року у ТОВ «Ексімфуд» відбулася криза керівництва даного підприємства, що позначилось як на роботі товариства так і на взаємовідносинах в колективі. Ці обставини спонукали її прийняти рішення про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Остаточним переконанням звільнитись за власним бажанням, став факт порушення в лютому 2020 року трудового законодавства з боку ТОВ «Ексімфуд», а саме порядку і строків виплати заробітної платні передбачені ст. 115 КЗПП України та зміну фактичного місцезнаходження фірми (Відповідач, його керівні органи, переїхав в інший офіс) без повідомлення про ці зміни працівників. Порушення трудового законодавства з боку ТОВ «Ексімфуд» підтверджується Випискою з мого банківського рахунка по виплаті заробітної платні, виплата якої була припинена та не нараховувалась з 1 лютого 2020року, крім того цей факт підтверджується Формою ОК -7 ІНДИВІДУАЛЬНІ ВІДОМОСТІ ПРО ЗАСТРАХОВАНУ ОСОБУ, відповідно до якої вбачається, що Відповідач припинив проводити пенсійні відрахування з лютого 2020року. 10.02.2020 року Відповідно до вимог ст.38 КЗПП позивачкою була подана особисто директору ТОВ «Ексімфуд» заява про звільнення за власним бажанням. Однак замість того, щоб провести звільнення відповідно до діючого законодавства, директор почав вимагати від мене переписати заяву та вказати нову дату, щоб не сплачувати мені заробітну платню за лютий 2020року. 14.02.2020 року, скориставшись своїм правом передбаченим ст.38 КЗПП, я та декілька працівників, подали разом заяви про звільнення за власним бажанням. Заяву про звільнення було направлено цінним листом (з описом вкладення) за юридичною адресою Відповідача. Як вбачається з повідомлення Укрпошти, Відповідач отримав її заяву про звільнення -18.02.2020року, Відповідно до вимог ст.38 КЗпП, останнього робочого дня, а саме 03 березня 2020 року, Відповідач зобов`язаний був звільнити її з роботи за власним бажанням відповідно до поданої мною 14 лютого (18.02.2020р отримано) цього ж року заяви. Підстав для звільнення мене за прогул 01.07.2020року у відповідача не було, адже на момент її звільнення, а саме 01.07.2020 року з підстав передбачених п.4 ст. 40 КЗПП України, я вже чотири місяці, як припинила трудові відносини з Товариством з обмеженою відповідальністю "Ексімфуд" на підставі ч. 1 ст.38 КЗПП України. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Маломуж А.І. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. від 19.04.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по вказаній цивільній справі. Позивач та її представник - в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили змінити дату та причини звільнення, видати трудову книжку, та виплатити середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. В судовому засіданні представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили, вважаючи, що звільнення позивача відбулося на законних підставах та оформлене належним чином відповідно до вимог чинного законодавства. Представник відповідача у своєму відзиві також зазначив, що протягом 2019 р. відносно майна та власників ТОВ «Ексімфуд» було скоєно ряд кримінальних злочинів таких як крадіжка поєднана з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдала значної шкоди потерпілому, викрадення, привласнення, вимагання документів, штампів, печаток, заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем або їх пошкодження, підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток,штампів. За даними фактами органами досудового розслідування зареєстровано кримінальні провадження по ст.357 ч.1ККУ за №12020160480000544 від 21.02.2020 ,по ст.185ч.1ККУ за № 12020160480002295 від 09.09.2020р, по ст.358ч.1 ККУ за № 120201166480000145 від 12.08.2020 р. та ведеться досудове розслідування . В усіх зазначених кримінальних провадженнях я як директор ТОВ «Ексімфуд» визнаний потерпілим. Ствердження позивача про порушення ТОВ «Ексімфуд» ст. 115 КЗпП України є безпідставними так як позивач не перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Ексімфуд»,а за фактами крадіжки шляхом нарахування та виплат коштів позивачу с рахунків товариства проводиться досудове слідство. У позовній заяві позивач не наводить жодного факту який би підтверджував прийняття на роботу позивача єдиною особою яка мала б на це повноваження відповідно до статуту ТОВ «Ексімфуд», а саме директором [PERSON] .. У зв`язку з тим ,що практично весь 2019 р [PERSON] перебував за межами України та фізично не міг укладати з позивачем будь які трудові правовідносини. У лютому 2020 р. повернувшись в Україну він дізнався що товариством проводяться виплати громадянці яку він не приймав на роботу, більш того ця нібито «працівник» взагалі не з`являлася до офісу ТОВ «Ексімфуд» та не виконувала будь яку роботу. Вважає що з часу коли позивачу стало відомо що я як директор повернувся в Україну, вона здійснила ряд кроків з метою уникнути відповідальності за отриманні від ТОВ «Ексімфуд» незаконні виплати яки були нараховані та виплачені шляхом шахрайства. Так, позивач підписала заяву про звільнення за власним бажанням 14.02.2020р. та направила поштовим зв`язком на адресу ТОВ «Ексімфуд». Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховниого Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Відповідно до складених актів про відсутність працівника без поважних причин на робочому, місці позивач була відсутня на роботі у ТОВ «Ексімфуд» 3 03.02.2020 по 01.07.2020р. Таким чином позивач не з`являлась на роботу без поважних причин ще до часу подання заяви про звільнення за власним бажанням 14.02.2020р. Відсутність працівника на робочому місці без поважних причин є порушенням трудової дисципліни. Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Поважні причини є оціночним поняттям. ТОВ «Ексімфуд» надсилало різними засобами зв`язку повідомлення на адресу позивача у тому числі поштові, засобами телефонного зв`язку з попередженнями про необхідність з`ясування підстав порушення позивачем трудової дисципліни які були проігноровані. Враховуючи відсутність працівника без поважних причин більш як 4 місяці без поважних причин та єдиний правовий механізм який можливо було та повинно застосувати у даному випадку позивач була звільнена за п.4 ст.40 КзпП України на законних підставах. З`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , працювала у відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ексімфуд" з 16.01.2019 року на посаді менеджер ЗЕД. 14.02.2020 року позивачка та декілька працівників, подали разом заяви про звільнення за власним бажанням. Заяву про звільнення було направлено цінним листом (з описом вкладення) за юридичною адресою відповідача. Як вбачається з повідомлення Укрпошти, Відповідач отримав її заяву про звільнення -18.02.2020року, Відповідно до складених актів про відсутність працівника без поважних причин на робочому, місці позивач була відсутня на роботі у ТОВ «Ексімфуд» 3 03.02.2020 по 01.07.2020р. 08.04.2021 року перевіряючи у органах Пенсійного фонду України нарахування пенсійного стажу, їй стало відомо, що вона з 01.07.2020 року була звільнена з займаної посади на ТОВ «Ексімфуд» з підстав передбачених п.4 ст. 40 КЗПП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно зі ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як на підставу своїх позовних вимог позивачка вказує, що 14.02.2020 року нею на адресу ТОВ «Ексімфуд» була надіслана заява про звільнення. Факт надсилання заяви не заперечувався і представником відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 38 КУпАП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Пунктом 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За змістом ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Вищезазначені вимоги закону свідчать, що при не вихід працівника на роботу без поважних причин протягом двох тижнів з дня подання заяви про звільнення за власним бажанням, дає законне право роботодавцю звільнити такого працівника за прогул без поважних причин. При цьому судом враховується, що заяву про звільнення позивач надіслав 14.02.2020, а отримана вона відповідачем лише 18.02.2020. З моменту надсилання заяви і до моменту її отримання відповідачем, позивач на роботу не з`являвся, про причини невиходу роботодавця не повідомив, а тому відсутність на робочому місці протягом п`яти днів - до дня отримання заяви про звільнення відповідачем, вже є прогулом. Посилання позивачки на те, що відповідач переїхав до іншого офісу та вона не знала куди виходити на роботу, спростовуються, наданими позивачем поясненнями, щодо того, що позивачці був відомий номер телефону директора товариства. У судовому засіданні нею було повідомлено, що [PERSON] надсилав їй повідомлення на Вайбер, щоб вона з`явилась на роботу, де була вказана і нова адреса офісу на вулиці Балківській, проте позивачка не виявила бажання вийти на роботу та відпрацювати два тижні перед звільненням. Що стосується вимоги про виплату середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки, то суд також відмовляє у цій вимозі, оскільки в судовому засіданні встановлено, що затримка у видачі трудової книжки відбулася не з вини відповідача, що позивач не виявляв ініціативи в отриманні трудової книжки та не довів факт вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки. Так, статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Частиною п`ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду своєю постановою у справі № 501/2316/15-ц від 26.08.2020 року роз`яснив, що вимушеним прогулом визначається період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Натомість, позивач ні направивши 14.02.2020 заяву про звільнення, ні дізнавшись, що вона була звільнена за прогул, жодних дій спрямованих на встановлення підстав звільнення та отримання трудової книжки не вчинила. З заявою про видачу трудової книжки позивач не зверталась. Окрім того, позивачці 22.06.2020 року надсилалось повідомлення поштою, що їй необхідно з`явитись на роботу, та в найкоротший термін вийти на зв`язок за наданими номерами телефонів, проте дане повідомлення повернулось за закінченням терміну зберігання. Не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, відсутність трудової книжки не завадила позивачу 06.05.2020 року влаштуватись на роботу в ТОВ «АМЕРГО ГРУП», а 14.09.2020 року в ТОВ «Ю «ЕСКАДРА ВА» Таким чином позивачка фактично з 06.05.2020 року змінила роботу, а тому вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки не було. Дана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верхового Суду викладеною у постанові від 09.03.2021 у справі № 600/121/19. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed