Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

17 вересня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], про визнання договорів дійсними та звернення стягнення на предмет застави. (а.с. 2-6) 18 березня 2015 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позовна заява [PERSON] була залишена без руху та позивачу було надано строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків. (а.с. 15) 27 березня 2015 року позивачем на адресу суду була подана уточнення позовна заява з урахуванням вимог суду викладених в ухвалі суду від 18 березня 2015 року. (а.с. 22, 25-30) 10 квітня 2015 року та 08 червня 2015 року представником позивача повторно були подані на адресу суду уточнені позовні заяви, які 14 квітня 2015 року та 09 червня 2015 року ухвалами суду без виходу до нарадчої кімнати були прийняті судом до спільного розгляду в рамках даної справи. (а.с. 38-55, 59, 90-96, 104) Також, 09 червня 2015 року судом було задоволено клопотання представника позивача та притягнуто до участі в рамках даної справи в якості третьої особи - Кіровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. (а.с. 104) Позивач у позовній заяві з урахуванням наданих за час розгляду справи уточнень та представник позивача у судовому засіданні посилались на те, що у січні 2012 року [PERSON] звернувся до позивача з проханням позичити грошові кошти у сумі 7\~000 Євро для особистих потреб. У якості застави відповідач запропонував позивачу свій автомобіль марки «Lexus GS300», державний номер [NUMBER]. Внаслідок чого, 03 січня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики та договір застави транспортного засобу, який було оформлено розпискою. Крім цього, 04 січня 2012 року відповідач надав позивачу довіреність, якою уповноважив позивача користуватися, експлуатувати та розпоряджатися від його імені належним відповідачу автомобілем. Після укладення вказаних документів, на виконання договору позики позивач передав, а [PERSON] прийняв грошові кошти в сумі 7\~000 Євро, а на виконання договору застави відповідач передав, а позивач прийняв у заставу автомобіль, а також документи на цей автомобіль, які до теперішнього часу знаходяться у позивача. Таким чином, договір позики та договір застави були укладені між позивачем та відповідачем у формі розписки від 03.01.2012 року. Відповідач у визначений договором позики строк до 21 березня 2012 року не повернув позивачу грошові кошти. При неодноразовому зверненні позивача до відповідача з вимогою про повернення коштів відповідач ухиляється від виконання свого зобовязання, до теперішнього часу борг не повернув. Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 161\~109 грн. 53 коп., а кількість днів прострочення виконання зобовязання складає 1091 день, таким чином, сума 3 % річних на суму боргу складає 14\~446 грн. 92 коп. З огляду на вищевикладене, позивач таж в обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що має переважне право перед іншими кредиторами одержати задоволення своїх вимог за договором застави з вартості заставленого майна автомобіля, враховуючи, що постанова державного виконавця про накладення арешту на автомобіль, що належить відповідачу, була винесена 28.01.2013 року, а термін виконання відповідачем зобовязання за договором позики, забезпечений договором застави автомобіля, настав 21.03.2012 року, тобто майже за рік до накладення арешту, тому позивач звернувся до суду та просив суд визнати дійсним договір позики від 03.01.2012 року та договір застави від 03 січня 2012 року, які були укладені між [PERSON] та [PERSON] у формі розписок, задовольнити вимоги [PERSON] до [PERSON] за договором позики від 03 січня 2012 року у розмірі 218\~733 грн. 57 коп., шляхом звернення стягнення на предмет застави за договором застави від 03 січня 2012 року, а саме на транспортний засіб марки «Lexus GS300», державний номер [NUMBER], який на праві власності належить [PERSON], шляхом реалізації предмета застави на публічних торгах за початковою ціною 211\~691 грн., а також стягнути судові витрати. (а.с. 90-96) Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав в повному обсязі та наполягав на задоволенні позову. (а.с. 123) Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, тому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 123) Представник Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак надіслав на адресу суду клопотання в якому просив суд розглянути дану справу без участі представника відділу та повідомити про прийняте рішення. (а.с. 118) Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що 03 січня 2012 року відповідачем [PERSON] була складена розписка, в якій було зазначено, що [PERSON] позичив у [PERSON] суму у розмірі 7\~000 Євро, під заставу залишив автомобіль марки «Lexus GS300», державний номер [NUMBER], з терміном повернення взятих на себе зобовязань до 21 березня 2012 року, що підтверджується копією розписки від 03.01.2012 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 7) Також, судом встановлено, що транспортний засіб марки Тойота Лексус, 1996 року випуску, державний номер [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстраціє ТЗ та листом Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області № 14/2421 від 14 квітня 2015 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 9, 63) Встановлено, що 04 січня 2012 року відповідачем [PERSON] була видана на позивача [PERSON] довіреність, якою відповідач уповноважив позивача користуватися, експлуатувати та розпоряджатися від його імені на умовах, за ціну та на строки за його розсудом, належним позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ автомобілем марки Тойота Лексус, 1996 року випуску, державний номер [NUMBER]. Дана довіреність була видана відповідачем з правом передоручення та іншими правами, строком на три роки, тобто по 04 січня 2015 року, що підтверджується копією довіреності від 04.01.2012 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 8) Як вбачається з матеріалів справи, 20 листопада 2012 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок повернення суми боргу згідно договору позики від 21.09.2010 року сума у розмірі 275\~736 грн. 50 коп. На підставі зазначеного рішення було видано виконавчий лист від 18.12.2012 року, який був предявлений до виконання в Кіровський ВДВС ДМУЮ та 21 січня 2013 року постановою головного державного виконавця Кіровського ВДВС ДМУЮ було відкрито виконавче провадження. В рамках зазначеного виконавчого провадження № 36028102 постановою головного державного виконавця було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.01.2013 року, якою було накладено арешт на все майно в межах суми стягнення, що належить [PERSON] та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON], дана постанова була направлена до виконання, викладені обставини підтверджуються копією виконавчого листа від 18.12.2012 року, копією постанови від 21.01.2013 року, копією постанови від 28.01.2013 року та копіями супровідних листів, наявними в матеріалах справи. (а.с.119-121) Крім того, встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит органу державної влади від 06.04.2015 року на автомобіль марки Тойота Лексус, 1996 року випуску, державний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] постановами держаного виконавця від 28.01.2013 року було накладено арешт та заборону відчужувати дане рухоме майно до 28.01.2018 року, що підтверджується витягом від 06.04.2015 року та копією витягу від 07.07.2015 року, наявними в матеріалах справи. (а.с. 79-80, 113-114) Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовим актами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики, або таку ж кількість речей) того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Частиною другою ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина перша ст. 1049 ЦК України зазначає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту ст. 572 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частиною 2 ст. 575 ЦК України визначено, що закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Відповідно до ст. 577 ЦК України застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній форми досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до розяснень викладених в пункті 8 Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (надалі Постанова № 9) необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Частиною 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Пунктом 13 Постанови № 9 розяснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК (не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Згідно з ст. 584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). Відповідно до ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Статтею 588 ЦК України передбачено, що перший заставодержатель має переважне право перед наступними заставодержателями на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Вимоги наступних заставодержателів задовольняються в порядку черговості виникнення права застави, крім випадку, передбаченого частиною четвертою цієї статті. Якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та застав, які зареєстровані пізніше. Відповідно до змісту ст.ст. 589, 590, 591 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження"). Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет застави здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про заставу" (ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження"). При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами та відповідно частиною першою ст. 20 Закону України "Про заставу", за якою заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що застава як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Застава має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору застави (ст. 3 Закону України "Про заставу"). За змістом ч. 2 ст. 1 Закону України "Про заставу" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до застави заставодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета застави переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в заставу нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації застави. Отже, звернення стягнення на предмет застави в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених заставою вимог за рахунок предмета застави. Згідно ст.ст. 3, 4, 10 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд при вирішені вимог позивача в частині визнання дійсними договір позики від 03 січня 2012 року та договір застави від 03 січня 2012 року, які були укладені між сторонами у формі розписки, відповідно до умов якої відповідач передав позивачу у заставу автомобіль марки «Lexus GS300», державний номер [NUMBER] з метою виконання зобовязань за договором позики від 03 січня 2012 року, а саме в рахунок повернення суми позики у розмірі 7\~000 Євро, приймає до уваги, що застава рухомого майна повинна бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Крім того, сторони під час укладення договору застави у формі розписки повинні були відповідно до вимог ст. 584 ЦК України визначити суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, зазначити опис предмета застави, а також визначити інші умови, погоджені сторонами договору, а отже договір застави вважався дійсним, якщо сторонами між якими він був укладений були виконанні вимоги закону щодо форми його укладення, яка повинна бути письмовою відповідно до ст. 207 ЦК України, з обовязковим нотаріальним посвідченням договору згідно ст. 640 ЦК України, та державною реєстрацією в відповідних реєстраційних органах, за результатами здійснення зазначених дій, договір застави міг бути визнаний у судовому порядку дійсним. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не були дотриманні вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору та державну реєстрацію, оскільки момент вчинення такого правочину відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України, повязується з державною реєстрацією, що не було здійснено позивачем при укладанні договору застави у формі розписки, а отже суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для визнання укладеного між сторонами договору застави автомобіля дійсним, та вважає його таким, що не створює прав та обовязків для сторін на які посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог. Окрім цього, суд враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги наявне в Кіровському ВДВС ДМУЮ виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на транспортний засіб відповідача з метою виконання рішення суду від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, з огляду на посилання позивача щодо його переважного права на виконання відповідачем взятих на себе обовязків забезпеченою заставою, а саме транспортним засобом, приходить до висновку, що предметом застави є рухоме майно, а отже заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та застав, які зареєстровані пізніше, у звязку з відсутністю законних підстав для визнання договору застави від 03.01.2012 року укладеного між сторонами у формі розписки дійсним, суд вважає, що вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет застави за вказаним договором є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що сукупність доказів наявних в матеріалах справи, свідчить про те, що в установленому порядку договір застави транспортного засобу від 03.01.2012 року, укладений у формі розписки між позивачем та відповідачем не укладався, а з огляду на викладені посилання позивача, як на підставу визнання договорів дійсними, є безпідставними, тому що суперечать вищезазначеним вимогам закону, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки вказані вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, а тому враховуючи вищезазначене та аналізуючи наявні у справі докази у задоволенні позову необхідно відмовити, однак суд звертає увагу позивача на те, що останній не позбавлений права на звернення до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики в порядку, передбаченому законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed