Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. На підтвердження позовних вимог позивач посилається на наступне. 30.11.2013 року нею здійснено пропозицію (оферту) у формі заяви № 006-26095-301113 Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" на умовах, визначених в пропозиції та, відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», затверджених рішенням [PERSON] директорів банку від 20 березня 2013 року протокол № 14 і тарифів банку, зазначених в п.2.6 частини 2 пропозиції, що є невід'ємною частиною пропозиції, укласти договір з позичальником на невизначений строк дії, в рамках якого: - відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки (надалі-рахунок), відповідно до п.2.1 частини 2 пропозиції; -оформити електронний платіжний засіб платіжної системи, визначеної у п.2.5. частини 2 пропозиції; - встановити позичальнику ліміт кредитної лінії у сумі та на строк, відповідно до умов, визначених у пунктах 2.3. та 2.4. частини 2 пропозиції. Відповідно до частини 3 п.1, кредитний договір складається із заяви - у пропозиції, Правил банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", затверджених рішенням [PERSON] директорів банку і тарифів банку. Таким чином, відповідно до частини 3 п.1.1 заяви в рамках договору позичальнику банком відкрито картковий рахунок, оформлено електронний платіжний засіб та відкрито ліміт кредитної лінії у розмірі та на умовах, визначених умовами ч.2 пропозиції. Згідно з частиною 2 заяви, картковий рахунок у гривнях № 26253910363866; з лімітом кредитної лінії 15 000,00 грн. на строк 364 днів, картка Vіза Іnternational/Master сагd/WorldWide/ВОПС Дельта. Відповідно до п.2.1 частини 3, момент прийняття (акцепту) банком пропозиції щодо укладення договору, а отже, моментом укладання договору на умовах, описаних вище в пропозиції та правилах, вважатиметься дата підписання банком пропозиції та скріплення її печаткою. Пропозицію акцептовано банком 30.11.2013 року та підписано працівником банку і скріплено печаткою. Тобто, заява набрала законної сили та вважається укладеною. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені його права, зокрема, як споживача, згідно з нормами ЗУ Про захист прав споживачів, ЗУ Про банки і банківську діяльність, ЗУ Про третейські суди, ЗУ Про захист персональних даних. Порушення своїх споживчих прав вбачає в наступному. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Її працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом пів години, після чого їй було вручено кредитний договір, а саме заяву-оферту, яку вона, не читаючи із-за дрібного шрифту, підписала, сподіваючись на добросовісність працівника банку. Однак, вважає, що відповідач, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема банк не надав позичальнику повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до правил ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків. Вимогами ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору про предмет договору - є умови, що визначені законом як істотні або є необхідними до договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін може бути досягнуто згоди. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Таким чином, виконання вимоги ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в їх сукупності - є обовязком для банку, визначеним законом, що в свою чергу являється істотною передумовою укладання кредитного договору, адже неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуг з надання кредиту. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не є укладеним правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для ї укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо, відповідно до законодавства, для вчинення правочину потрібна його передача тощо). В пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу законної (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Відповідно до п.2.6. частини 3 заяви зазначено, що до підписання позичальником пропозиції останній начебто був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України. Згідно п.18.8 Правил, укладанням договору за продуктом банку клієнт підтверджує отримання примірника такого договору, цих правил та діючих на момент укладання договору тарифів банку, якщо інше не передбачено цими правилами або договором за продуктом банку. Проте, згідно п.2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п.2.5 вказаних Правил, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Проте, будь - яку довідку чи повідомлення, в тому числі правила, діючі на момент прийняття пропозиції як окремого документу із інформацією, встановленою, відповідно до ч.2 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач не отримував, детально ознайомлений з тарифами не був і не ставив підпис. Також ця інформація не доводилася в усній формі. На її думку, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже, згідно з ч.2 п.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Вона не мала часу детально ознайомитися з кредитним договором за такий короткий строк. Їй повинна була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору позивачу розяснено та спонукав підписати договір швидше. Вважає, що треба взяти до уваги, що даний договір містить безліч умов та регулюються законодавством, з яким вона ніколи в житті не зустрічалась. Вона не мала можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті підписання даної угоди. Згідно ч.12 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Поряд з цим, відповідно до положення ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів прямо заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Проте, вона не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити фізично, так як текст дуже дрібний. Відповідно до п.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 22 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. З врахуванням наведеного, вона як позивач, при укладенні кредитного договору через неналежну інформованість з боку відповідача та необізнаність не могла у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками банку їх умови. Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», є підставою, згідно ст.215 ЦІ України, для визнання даного кредитного договору недійсним, в зв'язку з недотримання банком вимог Закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Відповідно до п.18.1 Правил, клієнт та Публічне акціонерне товариство «[PERSON] (код ЄДРПОУ 34047020, місцезнаходження: 01133, м.Київ, вул.Щорса, 36 Б) погодились внести до цих Правил застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст.12 Закон України «Про третейські суди», про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в звязку з укладеним договором за продуктом банку, та розгляд і вирішення всіх невирішених сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними цих Правил/Договорів; чи у звязку з цими Правилами/Договором або випливають з них (включаючи, але и обмежуючись - визнання цих Правил/Договору недійсними або дійсними, укладеними або неукладеними, припинення (розірвання) цих Правил/Договору, стягнення неустойки, змін умов Правил/Договору, відшкодування завданих порушенням Правил/Договору збитків недійсність Правил/Договору вирішуються постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» (код СДРПО 36885366) у наступному порядку. Справа розглядається одноособово [PERSON] - третейським суддею постійно діючого третейського суду при Всеукраїнські громадській організації «Союз інвесторів України», що знаходиться за адресою: 03143, м.Київ, вул.Заболотного, буд.150, корпус А, офіс 25. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Твердохлібом Олегом Станіславовичем. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними вище суддями суддя призначається Головою постійно діючого третейського суду при Всеукраїнські громадській організації «Союз інвесторів України», відповідно до чинного Регламенту постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», з яким сторони ознайомились. Укладенням договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в звязку з Правилами/Договором. Сторони домовилися, що розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих сторонам письмових матеріалів без проведення усного слухання і виклику сторін. Місцем проведення розгляду справи є місцезнаходження Третейського суду вказане вище в цьому пункті правил. Найменування сторін та їх місцезнаходження у цій третейській угоді відповідають найменуванню сторін та їх місцезнаходженню за відповідним договором за продуктом банку. Місцем і датою укладення даної третейської угоди є місце та дата укладання відповідного договору за продуктом банку. Проте ст.5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. [PERSON] Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що, відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст.17 ЦПК України, ст.12 ГПК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст.55 Конституції України). Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Законом України Про внесення змін до статті 6 Закону України від 03.02.2011 року № 2983-VI Про третейські суди щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, який набрав чинності 12.03.2011 року, частину першу статті 6 зазначеного Закону доповнено пунктом 14 про те, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Договір набрав чинності з 30.11.2013 року (згідно п.2.1 частини 3 заяви). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України закріплено положення про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст.203 ЦК України. Недійсний правочин, якщо недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст.201 України, а саме на момент вчинення правочину. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що, відповідно до статей 203, 204 ЦК, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві. Спеціальним законом, який регулює правовідносини по отриманню та виконав споживчого кредиту з позивачем є ЗУ «Про захист прав споживачів». Статтею зазначеного Закону передбачено визнання недійсними умов договору або визнання недійсним його в цілому, якщо він обмежує права споживача. Відповідно до ст.236 ЦК України, правочин (або його окремі умови) визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його (їх) вчинення. Таким чином, на час укладення третейського застереження, між позивачем та відповідачем ЗУ «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами спір у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», що узгоджується правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-64цс1. Враховуючи те, що нормами ст.360-7 ЦПК України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбаченого п.18.1 кредитного договору, є порушенням ч.1 ст.203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема, про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України, оспорюваний пункт кредитного договору щодо третейського застереження є недійсним. Відповідно до п.2.13.18 Правил банк має право, а клієнт повідомлений та надає свою згоду (дозвіл) банку на обробку персональних даних клієнта, що включає в себе дії банку по збору, реєстрації, накопиченню, зберіганню, адаптуванню, зміні, поновленню, поширенню (розповсюдженню, реалізації, передачі), використанню, знеособленню та знищенню будь - яких персональних даних клієнта. Обробка персональних даних клієнта загального характеру або вразливих (за наявності) персональних даних здійснюються для забезпечення відносин у сфері економічних, фінансових послуг та страхування, відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», інших нормативно-правових актів Національного банку України, Статуту [PERSON] та Положення про обробку персональних даних в АТ «Дельта Банк», затвердженого рішенням [PERSON] директорів АТ «Дельта Банк» від 19.01.2011 року (протокол № 305/1). Для цілей цих Правил клієнт погоджується, що обсяг персональних даних включає будь-які відомості/інформацію, що дозволяють проведення ідентифікації фізичної особи та були надані клієнтом відносно себе та/або містяться у виданих на імя клієнта документах чи підписаних ним документах. Крім того, укладанням договору клієнт надає свою згоду (дозвіл) банку на те, що обробка персональних даних клієнта здійснюється банком відповідно до наступних цілей: -надання клієнту будь-яких банківських/фінансових послуг та послуг у сфері страхування; -передачу клієнту інформації, яка містить рекламно-інформаційний характер (в тому числі щодо нових продуктів та послуг банку або інших осіб) або будь-якої іншої інформації, зокрема про стан будь-якого рахунку клієнта, відкритого у банку або про стан заборгованості клієнта за будь-яким договором, укладеним з банком, шляхом відправлення банком текстового повідомлення (SМS) на зареєстрований номер мобільного телефону клієнта та/або засобами поштового звязку чи іншими засобами (в тому числі за допомогою третіх осіб та додаткових засобів інформування), обраними на власний розсуд банку; -перевірки достовірності наданих клієнтом персональних даних, в тому числі за допомогою послуг інших осіб, та їх використання і поширення в процесі здійснення будь-яких дій, спрямованих на погашення існуючої заборгованості клієнта за будь-яким договором, укладеним з банком; -здійснення банком інших дій, що не заборонено законодавством України та обираються банком на власний розсуд. Порядок використання персональних даних клієнта визначається банком самостійно на власний розсуд в кожному окремому випадку відповідно до Положення про обробку персональних даних в АТ «Дельта Банк», та включає право банку здійснювати будь-які дії щодо обробки цих даних та щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних третім особам, обраним банком; порядок поширення персональних даних визначається банком самостійно на власний розсуд з врахуванням норм законодавства України у сфері банківської таємниці та включає будь-які дії банку щодо передачі відомостей про клієнта з бази персональних даних третім особам, обраним банком; порядок доступу до персональних даних третіх осіб, в тому числі надання їм часткового або повного права обробки цих даних та/або передачу таких даних визначається банком самостійно на власний розсуд, в тому числі з метою перевірки достовірності наданих клієнтом персональних даних та/або контактних даних, для захисту інтересів банку, зокрема, але не виключно, у випадку звернення до суду, у випадку відступлення банком права вимоги за договором тощо. При цьому, клієнт укладанням договору надає свою згоду на передачу своїх персональних даних банком третім особам та надає доступ до своїх персональних даних будь-яким третім особам, що визначаються банком самостійно, при чому клієнт підтверджує, що така передача персональних даних не потребує подальшого окремого повідомлення клієнта про такі дії (передачу) будь-яким способом, в тому числі і шляхом письмового повідомлення. Під третіми особами, зазначеними вище у цьому пункті Правил, клієнт розуміє колекторські компанії, операторів мобільного та поштового звязку, а також будь-яки інших осіб (як фізичних, так і юридичних), яким банком надається доступ до персональних даних/здійснюється передача персональних даних клієнта. Зазначена у цьому пункті Правил згода (дозвіл) клієнта є безумовною безвідкличною і не обмежена строком дії. Укладанням договору клієнт також підтверджує своє ознайомлення у письмовій форм зі своїми правами як субєкта персональних даних, визначеними Законом України «Про захист персональних даних», метою збору даних та особами, яким передаються його персональні дані, складом та змістом зібраних персональних даних, а також з тим фактом, що його персональні дані включені до бази персональних даних «Клієнти», володільцем якої є АТ «Дельта Банк» та, у звязку з цим, клієнт не потребує подальшого окремого письмового повідомлення про зазначені у цьому пункті Правил обставини. Також, згідно з п.2.13.19.2 Правил одночасно клієнт надає безвідкличну згоду на збір, зберігання, використання та поширення банком через бюро кредитних історій інформації щодо себе та своїх зобовязань, на отримання банком з бюро кредитних історій своєї кредитної історії, а також на отримання від бюро кредитних історій додаткової актуальної інформації, порівняно з внесеною до анкетних даних, щодо клієнта та його майна від державних реєстрів в особі їх уповноважених органів(держателів, розпорядників, адміністраторів), а також з інших дозволених законом джерел. Наданий клієнтом дозвіл необмежений в часі та не буде відкликаний ним. Із змістом Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» в чинній редакції клієнт ознайомлений. Вважає, що п.2.13.18 та п.2.13.19.2. договору є незаконними та суперечать абз.5,11 п.2 ст.8 ЗУ «Про захист персональних даних» з огляду на наступне. Відповідно до ст.2 ЗУ «Про захист персональних даних», згода субєкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних, відповідно до сформульованої мети її обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода субєкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі субєкта електронної комерції шляхом про ставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних, відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту про ставлення відмітки. Поряд з цим, за ст.32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини. Так, відповідно до ст.11 ЗУ «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також, згідно п.6 ст.6 ЗУ «Про захист персональних даних», не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Поряд з цим, відповідно до абз.5,11 п.2 ст.8 ЗУ «Про захист персональних даних», особа має право предявляти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних та відкликати згоду на обробку персональних даних. Також необхідно зазначити, що надання згоди на обробку персональних даних за своєю правовою природою є правочином у сенсі статті 202 Цивільного кодексу України. В той же час статтею 214 Цивільного кодексу України встановлено, що відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Отже, у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, якщо строки зберігання таких даних не визначені законодавством (стаття 15 Закону). На її думку, позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п.2.13.18 та п.2.13.19.2. Кредитного договору встановлено їх безвідкличність, є порушенням закону, а, отже, є підставою для визнання таких пунктів недійсними. 30.11.2013 року позичальник, страховик уклав з ПрАТ «СК «Дельта» договір добровільного страхування № 006-26095-301113 в інтересах вигодонабувача - АТ «Дельта Банк» - для страхування відповідальності позичальника в розмірі загальної заборгованості останнього перед АТ «Дельта банк» за кредитним договором. Відповідно до частини 3 договору страхування, страхова сума 15 000,00грн., що випливає з суми кредиту; загальний щомісячний тариф - 1,00%; загальний щомісячний страховий платіж - 150,00 грн. Договір страхування набув чинності з дати його укладання. Відповідно до п.1.5 частини 3 заяви позивач доручив банку здійснити перерахування грошових коштів, з кредитних коштів для сплати страхових платежів на користь страхової компанії ПрАТ «СК «Дельта». Проте, прямий обовязок щодо такого страхування, відповідно до статті 7 Закону України «Про страхування» та іншим законодавством - не встановлений. Також зазначає, що даний кредитний договір був типовим і як їй пояснили в банку, в разі непогодження на послуги з добровільного страхування, кредит вона не отримає. Таким чином, умови кредитного договору щодо послуг страхування із навязаною відповідачем страховою компанією - є несправедливими (в розумінні пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки. Згідно частини 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частина 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частина 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» також передбачає, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Крім цього, спірні положення кредитного договору є порушенням законодавства про банки та банківську діяльність. Так, відповідно до частини третьої статті 55 ЗУ Про банки і банківську діяльність, банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Виходячи з цього положення Закону, оскільки страхування в спірних правовідносинах є добровільним, відповідач не має права жодним чином навязувати такі послуги та включати їх до кредитного договору. Отже, підсумовуючи все вищевикладене, можна прийти до висновку, що при укладанні кредитного договору було порушено ряд норм, встановлених ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про інформацію», ЗУ Про банки і банківську діяльність, а тому є всі підстави для визнання його судом недійсним в цілому. Відповідно до п.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичні наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержання полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин звернулась до суду і просить визнати недійсним кредитний договір № 006-26095-301113 від 30.11.2013 року В судове засідання сторони не прибули. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність з проханням відмовити в задоволенні позову та письмові заперечення, в яких посилався на наступне. 30.11.2013 року [PERSON] звернулась до АТ «Дельта Банк» з заявою № 006 - 26095 - 301113 - надала оферту укласти з нею Договір на невизначений строк дії, в рамках якого пропонувала: - відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки; - оформити платіжну картку платіжної системи; - встановити ліміт кредитної лінії на рахунку у сумі та на строк, відповідно до умов п.2.3, 2.4 Пропозиції; - прийняти в заставу майнові права на заробітну плату; - доручила здійснювати з відкритого поточного рахунку договірне списання; - підтвердила, що умови взаємовідносин з банком з приводу відкриття та обслуговування рахунку, картки та ліміту кредитної лінії (які зазначені в Пропозиції), визначені в Правилах та Тарифах банку. Відповідно до умов п.1 Пропозиції/Заяви № 006 - 26095 - 301113 Правила обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», затверджені [PERSON] директорів банку від 20 березня 2013 року, протокол № 14 та [PERSON] є складовою та невідємною частиною Заяви/Пропозиції укладеного договору. Згідно п.2.6 частини 3 заяви № 006-26095-301113, [PERSON] підтвердила розуміння і згоду з тим, що до підписання цієї Пропозиції була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку (у формі встановлення ліміту Кредитної лінії та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства). Згідно п.5 Заяви № 006 - 26095 301113, [PERSON] підтвердила, що повідомлена, що чинна редакція Правил та Тарифів розміщені на офіційному сайті банку і що зобовязана періодично ознайомлюватися з ними з метою перевірки їх чинності та ознайомлення зі змінам до них, а також перевіряти правильність здійснення операцій за рахунком у спосіб та в порядку, визначеними у правилах. Власноручним підписанням заяви № 006 - 26095 - 301113 [PERSON] погодилася, що складовою та невідємною частиною Пропозиції є Правила та Тарифи банку, з якими попередньо ознайомлена, повністю згодна, зміст розуміє, положення яких неухильно зобов'язується дотримуватись (п.7.2 частини 3 заяви) та підтвердила, що отримала від банку інформацію, зазначену в частині 2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року № 2664-ІІІ (п.8 частини 3 заяви) примірник Правил та Тарифів банку в дату підписання Пропозиції (п.9 частини 3 заяви). Згідно п.2.1 частини 3 заяви № 006 - 26095 301113, моментом укладання договору на умовах, описаних в Пропозиції (заяві) та Правилах, вважатиметься дата відкриття банком рахунку, визначеного п.2.1 частини 2 Пропозиції. Пропозиція [PERSON] щодо укладення з нею договору була прийнята АТ «Дельта Банк» 30.11.2013 року та між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 006 - 26095 - 301113. Відповідно до акцептованої заяви, а також згідно з вимогами банку та чинного законодавства України, банк відкрив [PERSON] поточний рахунок № 26253910363866 в національній валюті України - гривні з використанням платіжної картки; випустив та надав в користування клієнту платіжну картку міжнародної платіжної системи Vіза Іnternational/Master сагd/WorldWide/ВОПС Дельта, а також ПІН-код до картки; встановив ліміт кредитної лінії у розмірі 15 000,00 гривень строком на 364 дні; здійснював обслуговування Клієнта, згідно переліку послуг та на умовах, викладених в тарифному пакеті «Кредитна картка №1 «Еволюція», що є складовою та невідємною частиною Заяви/Пропозиції, умовами надання кредитної картки. Належне виконання банком умов укладеного договору, а саме: відкриття позивачу рахунку, встановлення по ньому ліміту кредитної лінії 15 000,00 грн. (пункт 2.3. частини 2) строком кредитної лінії: 364 календарних дні (п.2.4. Договору) підтверджується випискою по особовому рахунку позивача за період з 02.12.2013 року по 15.09.2016 року. Копія заяви № 006 - 26095 - 301113, тарифів на обслуговування платіжних карток, затверджених рішенням Тарифного комітету АТ «Дельта Банк» (протокол № 458 від 04 квітня 2012 року), копія умов надання кредитної картки (памятка по користуванню кредитом), дозвіл фізичної особи на обробку персональних даних, власноручно підписаних позивачем додається. Безпідставним також, вважають посилання позивача про ненадання їй зі сторони банку діючих на момент укладення договору правил, не ознайомлення з умовами кредитування з огляду на таке. Як зазначалося вище, позивач підтвердила, що отримала від банку примірник правил та тарифів банку в дату підписання Пропозиції (п.9 частини 3 заяви) та в позовній заяві сама посилається на Правила обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», затверджені рішенням [PERSON] директорів банку від 20 березня 2013 року (протокол № 14 зі змінами та доповненнями, затвердженими рішенням [PERSON] директорів банку 14 січня 2015 року, протокол № 1), тобто ознайомлювалася з їх змістом, обізнана про їх існування. До того ж, позивач в позовній заяві особисто в повному обсязі цитує пункти Правил, що підтверджує про їх наявність у позивача та про їх обізнаність. Більш того, і договір, і Правила, і [PERSON] є додатками до позовної заяви. На підставі вище викладеного вбачається, що твердження позивача про те, що його не повідомлено належним чином про всі умови, передбаченні ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», є цілком безпідставними, оскільки при укладанні договору його було належним чином проінформовано про всі істотні умови договору, що підтверджується наявністю особистого підпису позичальника як на Заяві/Договорі № 006 - 26095 - 301113 від 30.11.2013 року, так і на тарифах банку та умовах надання кредитної картки. Крім того, статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Така ж думка висловлена і в рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, а саме: відповідно до п.3.2. рішення регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави, відповідно до положень Цивільного кодексу України. Одним із фундаментальних принципів приватно - правових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного Кодексу України. При цьому позивач, обираючи банківську установу для отримання кредиту, зважував умови, які банки надають своїм позичальникам, в тому числі умови повернення кредиту та процентні ставки. Відповідно до пункту 2.2. Правил, банк, на підставі укладеного з клієнтом відповідного договору за продуктом банку, надає останньому банківські послуги, в порядку та на умовах, визначених законодавством України, в тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України, цими Правилами і відповідним договором за продуктом банку, за умови оплати послуг банку за діючими на момент надання таких послуг тарифами банку. Операції за поточними рахунками з використанням платіжних карток здійснюються також з урахуванням правил відповідної платіжної системи. Відповідно до пункту 2.3 Правил, здійснюючи укладання договору з банком, в тому числі шляхом надання оферти клієнтом, викладеної у заяві (Пропозиції), та її акцептування банком клієнт такими своїми діями здійснює повне та беззаперечне приєднання до цих Правил, тобто повністю приймає положення цих Правил для застосування у своїх взаємовідносинах з банком. Отже позивач, надаючи банку пропозицію укласти з нею договір на перелічені в заяві умовах, зважив запропоновані умови кредитування та свідомо вибрав банківську установу та банківську послугу (продукт), підтвердивши це наданням необхідної інформації документів про свою особу для здійснення банківських операцій та власноручним підписанні документів. Крім того, згідно ч.1, 3 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 1052, 1054), так і Законом від 12 липня 2001 року № 2499-УІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». При укладанні спірного договору сторонами були дотримані вимоги, які необхідні для його дійсності та передбачені ст.203 ЦК України. Перед укладенням кредитного договору зі сторони позивача з представником банку погоджувались такі істотні умови як: - сума кредиту - 15 000, 00 грн.; - детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача - тарифи на обслуговування платіжних карток. - дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту - пункти 1.1, 2.1 Договору та пункт 4.16.7. Правил, про які вже зазначалось вище. - право дострокового повернення кредиту - у пункті 2.10.11 Правил. - річна відсоткова ставка за кредитом - п.1.6 [PERSON]. - умови дострокового розірвання договору - у п.2.10.11, 4.21.2.9, 4.21.5.1.2 Правил. Як вже зазначалось, відповідно до п.8 ч.3 Заяви/Договору позивач підтвердила, що отримала від банку інформацію, зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року № 2664-ІІІ і частини 3 заяви) та примірник Правил та Тарифів банку в дату підписання Пропозиції (п.9 ч.3 заяви). Отже, при укладанні кредитного договору зі сторони банку було дотримано всіх вимог, передбачених чинним законодавством, в тому числі і Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 цього кодексу), такий правочин визначається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити виникненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не було доведено факту обману його при укладенні договору, тоді як, відповідно до п.20 вищезгаданої Постанови Пленуму ВСУ, наявність умислу в діях відповідача, істотність тлумачення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка була під впливом обману.Позивачем не надано доказів в підтвердження того, що його введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: щодо природи правочину або ж прав та обовязків сторін. При цьому, ч.2 ст.230 ЦК України передбачено, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування, однак в цій частині позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтування позовних вимог в цій частині. До того ж, жодним нормативним актом не передбачено мінімальний чи максимальний розмір шрифту, при недотриманні якого укладений договір може бути визнаний недійсним. Відповідно до виписки по особовому рахунку клієнта - позивача № 2625391 0363866 за період з 02.12.2013 року по 15.09.2016 року вбачається, що протягом строку чинності договору позивач вчиняла дії, спрямовані на його виконання, зокрема здійснювала платежі за договором, що також засвідчує згоду позивача з умовами оспорюваного договору. До того ж, відповідно до довідки АТ «Дельта Банк» вих.від 14.09.2016 року станом на 14.09.2016 року заборгованість за оспорюваним договором № 006-26095-301113 складає 12 454, 81 грн. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Отже, позивач значний час виконував зобовязання по погашенню кредитної заборгованості та договір у відповідності до його умов та законодавства. Протягом тривалого часу, а саме з 30.11.2013 року - з моменту укладання договору позивач не оспорювала тариф як несправедливий з її точки зору та, відповідно до виписки, сплачувала всі суми по кредиту та платежах, передбачених умовами кредитування. Отже, своїми діями по сплаті сум за цим договором позивач визнала всі умови спірного договору. Крім того, відповідно до ст.1 Закону України Про третейські суди та ст.17 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст.6 Закону України Про третейські суди. Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. З приводу посилання позивача на той факт, що п.18.1 Правил є нібито дискримінаційним та порушує її права на підставі п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди», зазначають, що даний пункт направлений на врегулювання будь-яких спорів чи непорозумінь обома сторонами правочину, тобто, умови договору стосуються не тільки позивача в даній справі, а й визначають права відповідача. Зазначена ж позивачем норма закону регулює відносини лише обмеженому колу осіб, а саме лише споживачам послуг. Розділ 14 Правил (в редакції чинній на момент укладання договору) (екземпляр яких був отриманий позивачем при укладенні договору, розділ 18 Правил (в редакції 2015 року) - на які є посилання в позові) стосується не тільки споживачів послуг, а і відносин зобовязального характеру, які лише включають в себе, поміж іншого, відносини між споживачами. АТ «Дельта Банк» не є споживачем послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому розділ 14 Правил (розділ 18 Правил), направлений на врегулювання будь-яких відносин, а не тільки споживчих. Таким чином, погодивши та підписавши заяву/Договір, де, поміж іншого, передбачено розгляд спорів у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, сторони визнали їх обовязковими до дотримання та застосування. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10.01.2008 року, третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту - є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч.5 ст.55 Конституції України. Третейські суди приймають рішення тільки від свого імені, ухвалені в межах чинного законодавства, і є обовязковими лише для сторін спорів. Отже, встановлення банківською установою в кредитному договорі третейської умови, згідно вищевказаного рішення Конституційного суду України, не порушує припис статті 124 Конституції України про здійснення правосуддя виключно судами, оскільки третейський розгляд не є правосуддям, а рішення третейських судів є лише актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішення спорів сторін у сфері цивільних і господарських відносин. Такої ж думки дотримуються колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України в рішеннях від 01.10.2014 року та 30.05.2012 року, в яких зазначено, що банк не є споживачем і має право, в разі передбаченого договором третейського застережені звертатися до Третейського суду з позовами про стягнення заборгованості. Крім того, 30.11.2013 року позивач, при встановленні договірних відносин з банком, надав свою згоду на обробку персональних даних для забезпечення відносин у сфері економічних, фінансових послуг та страхування, відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», інших нормативно-правових актів Національного банку України, Статуту [PERSON] та Положення про обробку персональних даних в АТ «Дельта Банк», затвердженого рішенням [PERSON] Директорів АТ «Дельта Банк» від 19.01.2011 року (протокол № 305/1). Дозвіл (згода на обробку персональних даних) оформлений у вигляді документу, власноручно підписаний позивачем, містить перелік цілей, для яких здійснюється обробка персональних даних. Відповідно до п.2.12.16 Правил, банк має право, а клієнт повідомлений та надає свою згоду (дозвіл) банку на обробку персональних даних клієнта, що включає в себе дії банку по збору, реєстрації, накопиченню, зберіганню, адаптуванню, зміні, поновленню, поширенню (розповсюдженню, реалізації, передачі), використанню, знеособленню та знищенню будь-яких персональних даних клієнта. Обробка персональних даних клієнта загального характеру або вразливих (за наявності) персональних даних здійснюються для забезпечення відносин у сфері економічних, фінансових послуг та страхування, відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», інших нормативно-правових актів Національного банку України, Статуту [PERSON] та Положення про обробку персональних даних в АТ «Дельта Банк», затвердженого рішенням [PERSON] директорів АТ «Дельта Банк» від 19.01.2011 року (протокол № 305/1). Для цілей цих Правил клієнт погоджується, що обсяг персональних даних включає будь - які відомості/інформацію, що дозволяють проведення ідентифікації фізичної особи що були клієнтом відносно себе та/або містяться у виданих на імя клієнта документах чи підписаних ним документах. Зазначена в Правилах згода (дозвіл) клієнта є безумовною, безвідкличною і обмежена строком дії. Укладанням Договору клієнт також підтверджує своє ознайомлення у письмовій формі зі своїми правами як субєкта персональних даних, визначеними Законом України «Про захист персональних даних», метою збору даних та особами, яким передаються його персональні дані, складом та змістом зібраних персональних даних, а також з тим фактом, що його персональні дані включені до бази персональних даних «Клієнти», володільцем якої є АТ «Дельта Банк» та, у звязку цим, клієнт не потребує подальшого окремого письмового повідомлення про зазначені у цьому пункті Правил обставини. [PERSON] має право перевіряти достовірність наданих клієнтом персональних даних та/або контактних даних, в тому числі з використанням послуг інших операторів, а також використовувати інформацію про невиконанні та/або неналежно виконанні зобовязання за цими Правилами та/або відповідним договором за продуктом банку при розгляді питань про надання інших послуг Клієнту та укладанні нових договорів. Отже, позивач особисто надав згоду на обробку своїх персональних даних загального характеру для забезпечення відносин у сфері економічних, фінансових послуг та страхування, відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», нормативно-правових актів. Як вже зазначалось, ст.627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу. Як при укладенні заяви/Договору на видачу кредиту, так і при укладенні договору страхувач - позивач була вільна у виборі банківської установи і послуг, які мала намір отримати. Укладення договору страхування є добровільним волевиявленням, було здійснено отримання кредитних грошових коштів. Тому вважають безпідставними твердження позивача щодо несправедливих умов у договорі кредитування. За таких обставин просять суд відмовити позивачці в задоволенні позову в повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, 30.11.2013 року позивач [PERSON] звернулась до АТ «Дельта Банк» з заявою № 006 - 26095 - 301113 - надала оферту укласти з нею Договір на невизначений строк дії, в рамках якого пропонувала: - відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки; - оформити платіжну картку платіжної системи; - встановити ліміт кредитної лінії на рахунку у сумі та на строк, відповідно до умов п.2.3, 2.4 Пропозиції; - прийняти в заставу майнові права на заробітну плату; - доручила здійснювати з відкритого поточного рахунку договірне списання; - підтвердила, що умови взаємовідносин з банком з приводу відкриття та обслуговування рахунку, картки та ліміту кредитної лінії, визначені в Правилах та Тарифах банку (а.с.9-11). Відповідно до умов п.1 Пропозиції/Заяви № 006 - 26095 301113, Правила обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», затверджені [PERSON] директорів банку від 20.03.2013 року, протокол № 14 та [PERSON] є складовою та невідємною частиною Заяви/Пропозиції укладеного договору. Згідно п.2.6 частини 3 заяви № 006-26095-301113, [PERSON] підтвердила розуміння і згоду з тим, що до підписання цієї Пропозиції була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку (у формі встановлення ліміту Кредитної лінії та орієнтовну сукупну вартість кредиту). Згідно п.5 Заяви № 006 - 26095 301113, позивачка підтвердила, що повідомлена, що чинна редакція Правил та Тарифів розміщені на офіційному сайті банку і що зобовязана періодично ознайомлюватися з ними з метою перевірки їх чинності та ознайомлення зі змінам до них, а також перевіряти правильність здійснення операцій за рахунком у спосіб та в порядку, визначеними у правилах (а.с.9). А також підтвердила, що отримала від банку інформацію, зазначену в частині 2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року № 2664-ІІІ (п.8 частини 3 заяви) примірник Правил та Тарифів банку в дату підписання Пропозиції (п.9 частини 3 заяви). [PERSON] відкрив [PERSON] поточний рахунок № 26253910363866 в національній валюті України - гривні з використанням платіжної картки; випустив та надав в користування клієнту платіжну картку міжнародної платіжної системи Vіза Іnternational/Master сагd/WorldWide/ВОПС Дельта, а також ПІН-код до картки; встановив ліміт кредитної лінії у розмірі 15 000,00 гривень строком на 364 дні; здійснював обслуговування Клієнта, згідно переліку послуг та на умовах, викладених в тарифному пакеті «Кредитна картка №1 «Еволюція». Належне виконання банком умов укладеного договору підтверджується випискою по особовому рахунку позивача за період з 02.12.2013 року по 15.09.2016 року (а.с.89-98). Таким чином, позивач отримала від банку примірник правил та тарифів банку в дату підписання Пропозиції (п.9 частини 3 заяви) та в позовній заяві сама посилається на Правила обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», затверджені рішенням [PERSON] директорів банку від 20 березня 2013 року (протокол № 14 зі змінами та доповненнями, затвердженими рішенням [PERSON] директорів банку 14 січня 2015 року, протокол № 1), тобто вона ознайомлювалася з їх змістом, обізнана про їх існування. До того ж, в своїй позовній заяві [PERSON] особисто в повному обсязі цитує пункти Правил, що підтверджує про їх наявність у позивача та про їх обізнаність. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Така ж думка висловлена і в рішенні Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, де зазначено, що, відповідно до п.3.2, рішення регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави, відповідно до положень Цивільного кодексу України. Одним із фундаментальних принципів приватно - правових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного Кодексу України. При цьому позивач, обираючи банківську установу для отримання кредиту, зважував умови, які банки надають своїм позичальникам, в тому числі умови повернення кредиту та процентні ставки. Згідно з ч.1 та 3 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. На думку суду, при укладанні спірного договору сторонами були дотримані вимоги, які необхідні для його дійсності та передбачені ст.203 ЦК України. А саме представником банку з позивачкою були погоджені сума кредиту в 15 000, 00 грн.; детально розписано сукупну вартість кредиту для споживача - тарифи на обслуговування платіжних карток; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом та умови дострокового розірвання договору. Як вбачається з п.8 ч.3 Заяви/Договору, позивач підтвердила, що отримала від банку інформацію, зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року № 2664-ІІІ і частини 3 заяви). Крім того, позивачка отримала й примірник Правил та Тарифів банку в дату підписання Пропозиції (п.9 ч.3 заяви). Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 цього кодексу), такий правочин визначається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити виникненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На думку суду, позивачем не доведено факту обману її при укладенні договору, тоді як, відповідно до п.20 вищезгаданої Постанови Пленуму ВСУ, наявність умислу в діях відповідача, істотність тлумачення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка була під впливом обману. Однак, позивачем не надано жодного доказу в підтвердження того, що його введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. З виписки по особовому рахунку клієнта - позивача № 2625391 0363866 за період з 02.12.2013 року по 15.09.2016 року вбачається, що протягом строку чинності договору позивач вчиняла дії, спрямовані на його виконання, зокрема здійснювала платежі за договором, що також засвідчує згоду позивача з умовами оспорюваного договору. До того ж, відповідно до довідки АТ «Дельта Банк» (вих.від 14.09.2016 року), станом на 14.09.2016 року заборгованість за оспорюваним договором № 006-26095-301113 складає 12 454, 81 грн. Крім того, суд вважає безпідставними посилання представника позивача на порушення відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору, оскільки, згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, або виконанням обов'язків найманого працівника. Послуга-діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно з ч.1 ст.11 вищевказаного Закону України, між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Положення частин 4-11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, достроково повернути споживчий кредит, не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору, бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивачем не доведені та не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed