Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить: - визнати протиправними дії Акціонерного товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" (ЄДРПОУ 03344071); - зобов`язати Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" (ЄДРПОУ 03344071) виконати вимоги частини 2 статті 2 та абзацу четвертого підпункту "а" пункту 1 частини першої статті 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" № 3533-VI та здійснити встановлення індивідуального лічильнику обліку природного газу за його адресою: в квартирі [ADDRESS] ; - стягнути з Акціонерного товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" (ЄДРПОУ 03344071) на користь позивача 200000 гривень за завдану йому моральну шкоду; - стягнути з Акціонерного товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" (ЄДРПОУ 03344071) на користь позивача 13874 гривень 14 копійок за завдані йому матеріальні збитки. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач [PERSON] , разом з дружиною [PERSON] , а також з батьком позивача [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та споживачем послуг з газопостачання за даною адресою. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 27.10.2004 року та довідки серії МСЕ №050198 від 22.02004 року позивач є інвалідом війни 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. 01.04.2017 року відповідач, без отримання згоди з боку мешканців двох багатоквартирних житлових будинків, розташованих по [ADDRESS] за [NUMBER] та [NUMBER] встановив в одному з цих будинків один загально будинковий вузол для обліку споживання природного газу. 02.06.2017 позивач звернувся до відповідача з проханням встановити лічильник газу до його квартири. На вказане звернення відповідач надав відповідь за №Zh01.51-ЛВ-6538-0617 від 07.06.2017, у якій вказав, що забезпечення встановлення та експлуатації лічильників газу проводиться в порядку, визначеному чинним законодавством України, зокрема Законом України "Про ринок природного газу", Законом України "Про Метрологію та метрологічну діяльність", Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", та відповідно до положень частини першої статті 6 цього Закону: Суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року. Зазначив також, що відповідно до інвестиційної програми газорозподільного підприємства ПАТ "Житомиргаз" затверджений державним регулятором - НКРЕКП, товариством були проведені заходи щодо забезпечення споживачів обліком природного газу в будинках за адресою [ADDRESS] та з 01.04.2017 року було введено будинковий вузол обліку. Відповідно до бази даних ПАТ "Житомиргаз" Коростенського відділення, особовий рахунок № [NUMBER] зареєстровано на ім`я абонента [PERSON] , обсяг спожитого газу за вищевказаною адресою з 01.04.2017 року визначається за показниками будинкового вузла зв`язку. Додатково позивача повідомлено, що згідно з ч.6 п.4 Положення №620 У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за споживчий газ за показниками будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Коштів для облаштування по квартирного обліку за даною адресою не передбачено. Позивач вважає, що відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача, позивач як особа, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, має право на позачергове забезпечення його індивідуальним лічильником газу. Зазначає, що на адресу позивача систематично надходили письмові повідомлення від відповідача з попередженням, про припинення постачання (розподілу) природного газу до його квартири на окремий газовий прилад (газову плиту), шляхом закриття та опломбування запірних пристроїв, в разі, якщо позивач протягом місяця за власний рахунок не встановить в своїй квартирі індивідуальний газовий лічильник. Також позивач вважає, що відповідач проводить по відношенню до нього, як побутового споживача послуг з газопостачання, протиправні агресивні дії, використовує своє монопольне (домінуюче) становище на ринку газопостачання, не виконує свої прямі зобов`язання покладені положенням статті 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", грубо порушує гарантовані чинним законодавством України права і свободи позивача, чим завдає йому та членам його родини значних матеріальних збитків та моральної шкоди. На підставі ст.279 ЦПК України розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження цивільного судочинства без повідомлення сторін. До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи" "Житомиргаз" заперечує проти позову, посилаючись на те, що діє в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України, також відповідачем заперечувалась вимога позивача про зобов`язання безкоштовного встановлення індивідуального лічильника газу, вимоги позивача про стягнення моральної шкоди та матеріальних збитків також вважає безпідставними. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити в повному обсязі. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача подання відзиву у встановлений строк, суд постановив ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] є побутовим споживачем природного газу відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу», а саме: споживає газ з метою приготування їжі, за об`єктом споживання - квартира за адресою: [ADDRESS] . Розподіл природного газу побутовому споживачу [PERSON] здійснює оператор газорозподільної системи АТ «Житомиргаз» відповідно до «Типового договору розподілу природного газу», затвердженого постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015 року. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України від 16 червня 2011 року № 3533-VI «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (далі - Закон № 3533-VI). 02.06.2017 позивач звернувся до відповідача з проханням встановити лічильник газу до його квартири. На вказане звернення відповідач надав відповідь за №Zh01.51-ЛВ-6538-0617 від 07.06.2017, у якій вказав, що забезпечення встановлення та експлуатації лічильників газу проводиться в порядку, визначеному чинним законодавством України, зокрема Законом України "Про ринок природного газу", Законом України "Про Метрологію та метрологічну діяльність", Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", та відповідно до положень частини першої статті 6 цього Закону: Суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року. Даний лист є документальним підтвердженням порушення відповідачем прав Споживача на забезпечення та встановлення споживачу в квартирі індивідуального газового лічильника до 01.01.2018 року. ПАТ «Житомиргаз» фактично визнано, що забезпечувати Споживача природного газу індивідуальним газовим лічильником в термін до 01.01.2018 року підприємство не збирається. Зі змісту статті 6 Закону № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями статті 6 Закону № 3533-VI та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Закономвід 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.) Тобто, саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Установлено, що позивач є споживачем природного газу для приготування їжі, а відповідач - виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач не вживав жодних заходів для фінансування встановлення позивачу індивідуального лічильника газу для приготування їжі за рахунок будь-якого бюджету. Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права споживача, волевиявлення якого на встановлення індивідуального лічильника газу для приготування їжі не може бути порушеним. Встановлення споживачу індивідуального лічильника обліку природного газу буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; забезпечить оплату ним саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Позивач [PERSON] відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 27.10.2004 року та довідкою серія МСЕ-№050198 від 22.04.2004 року є інвалідом війни 3 групи і має право на пільги, які встановлені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". У відповідності до п.26 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено пільги особам з інвалідністю внаслідок війни, а саме позивач має право на позачергове обслуговування підприємствами, установами, організаціями служби побуту, громадського харчування, житлово-комунального господарства, міжміського транспорту. Також суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення та ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно якої державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 ч.1 ст. 21 цього Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Зважаючи на викладене, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що заявлений позов є безпідставним, необгрунованим, не відповідповідає нормам законодавства України та дійсним обставинам справи та вважає, що позов в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача здійснити встановлення індивідуального лічильника зазу позивачу є підставним, оскільки обов"язок відповідача по встановленню індивідуальних лічильників газу для кожного мешканця чітко передбачений Законом України №3533-VI, що діяв в редакції на момент виникнення спірних правовідносин. ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язує саме суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території встановити лічильник, також суд враховує те, що позивач є інвалідом війни та згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на позачергове обслуговування підприємствами житлово-комунального господарства. Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом організації, серед іншого, соціального та інших видів обслуговування. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Встановлена пунктом 26 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пільга особам з інвалідністю внаслідок війни на позачергове обслуговування підприємствами, установами, організаціями не була скасована чи змінена при прийнятті Закону України від 16 червня 2011 року № 3533-VI "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" та є чинною, а тому підлягає до застосування. Суд виходить з того, що норми Закону України від 16 червня 2011 року № 3533-VI "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" є загальними нормами, оскільки визначають правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу. Разом з тим, як вбачається з преамбули вказаного закону правова основа забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу не обмежується виключно даним Законом, оскільки дана норма містить посилання на можливість регулювання в даній сфері також іншими нормативно-правовими актами. Суд доходить висновку, що до таких нормативно-правових актів відноситься Закон від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», норми якого є спеціальними, оскільки регулюють порядок обслуговування конкретно визначеної категорії споживачів з числа інших, передбачених загальною нормою, а саме - споживачів, які мають право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Виходячи з загальноюридичних принципів та змісту зазначених норм спеціальна норма має пріоритет по відношенню до загальної норми. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки в іншому випадку буде порушений принцип правової визначеності, який є одним з елементів верховенства права та передбачає, що обмеження прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. В даному конкретному випадку позивачу, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, чинною нормою Закону від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII гарантовано право на позачергове побутове обслуговування і послуга з безкоштовного установлення індивідуального приладу обліку споживання природного газу, що надається відповідачем, замовлена позивачем для задоволення особистих потреб, а тому обмеження позивача у реалізації права на відповідне побутове обслуговування на підгових умовах не грунтується на законі. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача, завданої позивачу моральної шкоди та матеріальних збитків не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до положень частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі статтею 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995, «Про судову практику у справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з подальшими змінами встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Статтею 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено визначення поняття «послуга» - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення особистих потреб. За приписами п.5 ч.1 ст.4, ст.16 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Таким чином, розділяючи поняття «продукція» та «послуга», закон передбачає відшкодування моральної шкоди лише за постачання небезпечної для життя та здоров`я продукції. Теоретичне припущення позивача без обґрунтування належними доказами, вимоги про стягнення моральної шкоди, з посиланням на зазначений Закон, є невірним, оскільки вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» не пов`язують право споживача на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок неправомірної відмови встановити індивідуальний лічильник газу та не доведена вина відповідача і причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою і виною заподіювача. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Позивачем не обґрунтовано належними та достовірними доказами наявність моральної шкоди, а також не доведено протиправність діяння Акціонерного товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" та відсутній причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням та виною Акціонерного товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз". Тобто, однією з підстав виникнення зобов`язання є заподіння шкоди іншій особі. Таке зобов`язання виникає у тому випадку, коли заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов`язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобв`язальних правовідносин. Однак, правовідносини між позивачем та відповідачем є договірними правовідносинами та регулюються умовами публічного Типового договору на розподіл природного газу. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки в позові позивачем не обгрунтовано вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 тисяч гривень, не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння такої шкоди діями відповідача, в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 13874 грн. 14 коп. матеріальних збитків варто зазначити, що дана вимога є неогрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В Цивільному Кодексі України закріплено загальний принцип повного відшкодування збитків, що випливає з ч.3 ст.22 ЦК України, якою визначено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Збитки, як правило не є санкцією зазделегіть визначеного розміру, їх відшкодування передбачено на випадок будь-якого господарського правопорушення, якщо інше не передбачено законом. Головне - це те, щоб у результаті правопорушення у потерпілого суб`єкта дійсно виникли збитки. При цьому не слід змішувати поняття збитків і шкоди. Остання може бути матеріальною і нематеріальною. Збитки є матеріальною шкодою, яка характеризується зовнішніми (фізичними) та внутрішніми (якісними) змінами майнової бази суб`єкта господарювання. Тому збитки в господарських відносинах - це завжди вартісний (грошовий) вираз майнової шкоди. Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є: - наявність шкоди. За відсутності цього не виникають і самі делікатні зобов`язання. Наяність шкоди і її розміри доводить потерпілий - протиправність дій того, хто завдав шкоду. За загальним правилом, шкода, заподіяна правомірними діями, відшкодуванню не підлягає, якщо явищами, тобто протиправні дії повинні породжувати шкідливий результат; - вина, того, хто завдав шкоду. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає позов є таким, що підлягає частковому задоволенню. Оскільки при подачі позову позивач був звільнений від оплати судового збору, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави на підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial