Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

16 липня 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Камос" (далі - СТОВ «Камос») звернулось до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним. В свойому позові зазначило, що 01.11.2007 року між СТОВ "Камос" та відповідачем [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, кадастровий номер земельної ділянки 1425583100:02:000:0173. 19.08.2009 року цей договір був зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" за № 04.09.170.00042 . Договір укладено на 15 років, тобто до 19.08.2024 року. 24 травня 2019 року з інформації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру СТОВ "Камос" стало відомо, що зазначена земельна ділянка одночасно перебуває в оренді й у [PERSON] , державна реєстрація права оренди здійснена 20.07.2017 року, строк на 100 років. Просять задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що: - на одну земельну ділянку одночасно існує два договори оренди землі; - первісним договором оренди землі є договір укладений [PERSON] з СТОВ "Камос"; - власник земельної ділянки [PERSON] до СТОВ "Камос" з приводу припинення договору оренди землі не звертався і підстави вважати договір оренди землі, укладений між [PERSON] та СТОВ "Камос", таким, що припинив свою дію, відсутні; - договір оренди земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] укладений з порушенням вимог земельного законодавства, ЦК України і згідно приписів частини 1 ст. 203 ЦК України є недійсним, у зв`язку з чим просило: визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки загальною площею 5, 66 га, кадастровий номер 1425583100:02:000:0173, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 квітня 2017 року (а.с. 36-37). Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 22 липня 2019 року провадження в справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання на 08 серпня 2019 року (а.с. 13-14 ). 08 серпня 2019 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до розгляду у судове засідання на 24 вересня 2019 року (а.с. 32-33 ). Представник позивача СТОВ "Камос" у судове засідання не з"явився, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності, просив допустити в якості представника адвоката Цимбалюка В.Г. (а.с. 42). У судове засідання з"явився представник позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та відзив, згідно якого заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с. 24-26,34). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явилась, надала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності та відзив, згідно якого заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с. 19-21). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] з"явився у судове засідання, заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що договір вважається укладеним з часу його державной реєстрації. Відповідачу [PERSON] , нічого не було відомо про укладення договору між СТОВ "Камос" та [PERSON] , оскільки договір, який надано суду не зареєстровано у встановленому законом порядку. Крім того, договір, який надано суду та нібито укладено між [PERSON] та СТОВ "Камос" має цілий ряд істотних недоліків. Також зауважує на те, що укладення договору між [PERSON] та [PERSON] , ніяким чином не порушує права позивача. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с.49-52 ). Суд, заслухавши представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за таких обставин. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 1425583100:02:000:0173, площею 5.660 га, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДН № 137636 , виданим 25 травня 2005 року Ясинуватською районною державною адміністрацією Донецької області(а.с.8 ). 01 листопада 2007 року між [PERSON] та СТОВ "КАМОС" укладено договір оренди землі б/н, відповідно до умов якого [PERSON] ., як орендодавець, надає, а СТОВ "КАМОС", як орендар, приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, площею 5,66 га (рілля), строком на 15 років; орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,1% нормативної грошової оцінки, що становить 506,09 грн. на рік, до кінця поточного року. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с. 6-7). Договір зареєстрований у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.08.2009 року за № 04.09.170.00042 (а.с. 7 звт.б). Тобто договір оренди землі № б/н від 01.11.2007 року, укладений між [PERSON] та СТОВ "КАМОС", був зареєстрований 19.08.2009 року відповідно до вимог законодавства, що діяло на той час, та є чинним з моменту його державної реєстрації до 19 серпня 2024 року. 03 квітня 2017 року між [PERSON] , як орендодавцем, та [PERSON] , як орендарем, укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), згідно якого власник надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 5,660 га, кадастровий номер 1425583100:02:000:0173, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області; договір укладено на 100 років, починаючи з дати його реєстрації; за користування земельною ділянкою орендар сплачує орендну плату в розмірі 85000 грн. (а.с. 36-37 ). Право користування за цим договором зареєстровано 17.07.2017 року, номер запису 36174013, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.05.2019 року (а.с. 10). Згідно із частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі". Відповідно до ст. 13 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 ст. 95 ЗК України, частиною 1 ст. 25 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендар земельної ділянки має право, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотримання умов договору оренди землі. Згідно із частиною 2 ст. 95 ЗК України, ст. 27 Закону України "Про оренду землі" орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до частин 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною. Аналогічні положення містить і частина 2 ст. 16 ЦК України, згідно якої одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частини 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно частини 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Стаття 4 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (з наступними змінами) визначає, що державній реєстрації прав підлягають, в тому числі право оренди (суборенди) земельної ділянки. Згідно частини 5 ст. 12 цього Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Пунктом 1 частини 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до пункту 3 частини 3 ст. 10 цього Закону державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. До такого висновку дійшов Верховний суд України у своїх постановах від 30.03.2016 року у справі № 21-1434а15 та від 15.11.2016 року у справі № 21-3030а16. З матеріалів цієї справи встановлено, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,66 га, яка розташована на території Новобахмутівської сільської ради Ясинуватського району Донецької області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Між [PERSON] та СТОВ "Камос" 01.11.2007 року укладено договір оренди цієї земельної ділянки строком на 15 років з моменту його державної реєстрації, яка здійснена 19.08.2009 року. Пунктом 35 договору встановлено, що дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом (а.с.7 зв.бік). 03 квітня 2017 року [PERSON] уклав оспорюваний договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) земельної ділянки з [PERSON] (а.с.36-37), речове право на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.07.2017 року (а.с.10). Укладення договору оренди земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] суперечить частині 1 ст. 95 ЗК України, частині 1 ст. 25 Закону України "Про оренду землі", Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та порушує права позивача, як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди недійсним. Саме такого висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у справі № 229/2960/17-ц (постанова від 21.03.2018 року), а також у справі № 229/2850/17-ц (постанова від 01.03.2018 року). Частиною 6 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" встановлені особливості наслідків недійсності правочину оренди землі, а саме, у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. В судове засідання представником позивача була надана відомость за 2013 рік, що підтверджує отримання відповідачем [PERSON] орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 1117 грн., відомості про отримання плати за оренду земельної ділянки: у 2015 році в сумі 3180 грн., у 2014 році в сумі 2585 грн., у 2016 році - 3665 грн., у 2017 році 3667,48 грн., у 2018 році 6407,23 грн. (а.с.45-48). Наданими матеріалами підтверджується, що станом на 01 жовтня 2018 року відповідач [PERSON] отримував від СТОВ "Камос" плату за оренду земельної ділянки за договором, укладеним між [PERSON] та СТОВ "Камос" 01.11.2007 року та зареєстрований 19.08.20109 року у Ясинуватському районному відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" за № 04.09.170.00042. Відповідачами дані обставини не спростовані. Враховуючи зазначене, позовні вимоги СТОВ "Камос" підлягають задоволенню. Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір з позовної заяви у розмірі 1921 грн. (а.с.1), тобто в розмірі, визначеному ст. 4, ст. 6 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" (в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду), яка передбачає, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, справляється судовий збір у розмірі - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати по сплаті позивачем судового збору слід покласти на відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 1921,00 грн., тобто по 960,50 грн. на кожного.

Outcome: approved