Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 13.08.2010 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6655734 від 23.07.2013 року. В належній позивачу квартирі також зареєстрована її донька [PERSON], яка на протязі останніх 10 років не мешкає в спірній квартирі. Перешкод у користуванні квартирою позивач не чинила. Відповідач за комунальні послугу не сплачує, у зв'язку з чим, позивачка несе всі витрати по утриманню квартири. Враховуючи, що на даний час у позивача виникла необхідність в оформленні субсидії на оплату-житлово комунальних послуг, проте через реєстрацію відповідача у спірній квартирі вона не має можливості отримати субсидію, позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.07.2018 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.08.2018 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи містить заява [PERSON] від 30.07.2018 року, посвідчена нотаріусом Томської обласної нотаріальної палати [PERSON], відповідно до якої [PERSON] визнала позовні вимоги в повному обсязі, не заперечувала проти зняття її з реєстрації за адресою: [ADDRESS], та просила розглянути справу без її участі. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] отримала у спадщину квартиру [ADDRESS], житловою площею - 27,8 кв.м., загальною площею - 43,3 кв.м. Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6655734 від 23.07.2013 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] Відповідно до довідки ЖК "Колос" № 43 від 17.07.2018 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Згідно з актом від 17.07.2018 року, складеного Савицькою Ж.І. (голова ЖК "Колос") та мешканцями будинку [ADDRESS] в м. Харкові [PERSON], [PERSON], відповідач по справі [PERSON] не мешкає в квартирі [ADDRESS] з 2008 року, оскільки поїхала навчатись до м. Томськ, РФ до батька. Згідно відповіді в.о. начальника Немишлянського ВП ГУНП України в Харківській області [PERSON] від 16.07.2018 року, гр. [PERSON], [INFO], з заявами чи повідомленнями з питань перешкоджання проживання за адресою: [ADDRESS], в період з травня 2008 року по теперішній час не зверталась. Згідно відповіді головного лікаря КНП "Міська поліклініка № 3" Жижняк Л.Л. від 18.07.2018 року, [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], на "Д" обліку в поліклініці не перебуває, медична документація відсутня. У період з 2008 року по теперішній час до даного медичного закладу за наданням медичної допомоги не зверталась, викликів лікаря за адресою: [ADDRESS], не здійснювалось. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS], з 2008 року та покинула спірне житло добровільно, перешкод у її проживанні за місцем реєстрації, а також поважність причин невикористання відповідачем свого права користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено. Жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідачів за вищевказаною адресою понад один рік суду не надано. Докази, що підтверджують той факт, що позивач якимось чином перешкоджала відповідачці у користуванні спірною квартирою в матеріалах справи також відсутні. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, судом встановлено, що відповідач залишається бути зареєстрованою у спірній квартирі, наміру проживати за місцем реєстрації та користуватися житловою площею не має, у спірній квартирі фактично не проживає протягом 10 років, тобто станом на момент розгляду справи більше одного року. Наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу здійснювати право власності, оскільки передбачає право відповідача на користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. Також, суд враховує визнання відповідачем позову. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню.

Outcome: approved