Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. У позові зазначив, що [PERSON] являлась власником домоволодіння розташованого по [ADDRESS] в якому він зареєстрований та проживає разом з дружиною - [PERSON] та двома малолітніми дітьми - [PERSON], [PERSON] 15.04.2014 року [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] уклали договір дарування за яким [PERSON] набув у власність домоволодіння [ADDRESS]. Під час укладання цього договору [PERSON] ввела в оману нотаріуса та іншу сторону з метою порушення прав позивача та членів його сім"ї щодо їх права на житло, не повідомивши нотаріуса про існування спору про виселення. Позивач вважає, що нотаріус , не впевнившись у відсутності спору, не отримавши згоди від нього та членів сім"ї на відчуження цього будинку допустив порушення діючого законодавства , що тягне за собою визнання договору дарування житлового будинку недійсним. Крім того [PERSON] зазначив, що попередній власник домоволодіння ([PERSON]) не мав заперечень щодо його проживання з сім"єю в її будинку, однак, новий власник будинку ([PERSON]) ставить питання про їх виселення тим самим підтверджуючи мету договору дарування, а саме виселити [PERSON] разом з членами його сім"ї. На підставі ст. ст. 215, 230 ЦК України [PERSON] прохає визнати договір дарування житлового будинку розташованому в [ADDRESS] від 15.04.2014 року недійсним. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користування житловим будинком та виселення з будинку, мотивуючи тим, що за договором дарування від 15.04.2014 року він правомірно набув у власність домоволодіння [ADDRESS] в якому зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. На його неодноразові прохання виселитися з будинку останні не реагують, продовжуючи проживати в належному йому будинку в зв"язку з чим порушуються його права , як власника вказаного домоволодіння. [PERSON] прохає суд усунути перешкоди у користуванні ним, як власником домоволодінням розташованим по [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] без надання іншого житла. Ухвалою суду зустрічний позов прийнятий та об"єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, мотивуючи тим, що при укладанні договору дарування 15.04.2014 року [PERSON] ввела в оману нотаріуса та іншу сторону з метою порушення його прав та членів його сім"ї щодо їх права на житло не повідомивши про існування спору в зв"язку з чим договір дарування підлягає скасуванню, вважаючи, що він та його члені сім"ї мають право на проживання у спірному будинку. На теперішній час у будинку проживають переселенці з Донбасу, яких він вселив без згоди власника будинку. Позов [PERSON] не визнав так як в нього та його членів сім"ї іншого житла немає, діти є малолітніми, при виселенні будуть порушені їх права. Договір найму житла він та його дружина з власниками будинку не укладали через тяжкий майновий стан, пошуками іншого житла також не займалися, вважає, що має право на проживання цьому будинку. Представник позивача, [PERSON] пояснив, що позов [PERSON] про визнання договору дарування будинку носить формальний характер. Представник [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали, вважаючи його безпідставним оскільки договір дарування будинку оформлений відповідно до вимог чинного законодавства, на час його укладання договору спору , заборони, арешту на цей будинок не було, що встановив нотаріус перед оформленням договору дарування 15.04.2014 року і тому в задоволенні позову слід відмовити. [PERSON] та його члені сім"ї не мають ніяких майнових прав на цей будинок. Представник [PERSON] заявлені ним вимоги прохав задовольнити так як [PERSON] , як власник через проживання у належному йому будинку не може ним володіти, користуватися на власний розсуд. На неодноразові його звернення звільнити будинок, зняти свою реєстрацію відповідачі відмовляються. Відповідачі взагалі не мають ніякого права на цей будинок, проживають в ньому без договору найму, не бажають його звільняти. [PERSON], вона ж представник малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] позов [PERSON] про виселення з будинку не визнала оскільки в їх сім"ї іншого житла немає, в разі виселення дітей з будинку будуть порушуватися їх права, пошуками іншого житла їх сім"я не займалася, письмові повідомлення про звільнення будинку від [PERSON] отримувала, повідомляла про це свого чоловіка [PERSON] , вона неодноразово знімала свою реєстрацію з цього житла. Представник служби у справах дітей Лубенської РДА вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] , виходячи з інтересів малолітніх дітей. Приватний нотаріус Прилуцького міського нотаріального округу [PERSON] вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання договору дарування будинку недійсним оскільки на час укладання договору ніякого спору, арешту, заборони не було. Оформлення договору дарування проведено відповідно чинного законодавства, сумнівів в його оформлені в неї не було, підстави для відмови в оформлені договору були відсутні, її ніхто в оман не вводив, всі необхідні документи сторони їй надали. Дослідивши матеріали, докази справи, заслухавши сторони суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити ,а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що власником домоволодіння розташованого в [ADDRESS] була [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 15.10.2013 року. Згідно свідоцтва від 26.09.2013 року підтверджується , що земельна ділянка по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.47). Згідно договору дарування від 15.04.2014 року [PERSON], як мати подарувала своєму синові [PERSON] домоволодіння розташоване в [ADDRESS], що підтверджується копією договору. (а.с.5). Відповідно до довідки Войнихівської сільскої ради від 11.03.2014 року у будинку в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно довідки Киріківської селищної ради Сумської області неповнолітній [PERSON] 23.04.2010 року р.н. , який був зареєстрований у вищевказаному будинку станом на 07.05.2014 року зареєстрований в [ADDRESS] і спірному будинку не проживає. В своєму позові [PERSON] прохає визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 15.04.2014 року, вказуючи на те, що в зв'язку з його укладанням порушені його права та членів його сім'ї , вказує, що договір укладено з метою його виселення, при укладанні договору сторони ввели в оман нотаріуса оскільки існував спір . Згідно з ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таких доказів [PERSON] суду не надав. Судом встановлено, що при укладанні договору дарування [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, правочин вчинено у письмовій формі та нотаріально посвідчено, правочин спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Допитаний у судовому засіданні нотаріус підтвердив, що ніяких сумнівів при оформленні договору дарування 15.04.2014 року в неї не було , арешту, заборони на цей будинок також не було , оформлення договору дарування проведено відповідно чинного законодавства, за волею сторін. Відтак, суд приходить до висновку, що сторонами спірного правочину дотримано вимоги ст. 203 ЦК України. Посилання позивача на обман зі сторони [PERSON], оскільки вона не повідомила про права третіх осіб є безпідставними. Судом встановлено, що в провадженні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області перебувала справа № 539/927/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком та виселення Між тим, як вказує [PERSON], про такі обставини у справі йому не могло бути невідомо на час укладання спору, оскільки позивачем у цій справі був саме він. Суд також зазначає, що сама лише наявність такого спору на час укладення оскаржуваного договору не вказує на наявність речових прав третіх осіб на спірне домоволодіння. Між тим, такі обставини у справі № 539/927/14-ц не були встановлені (ухвалою суду від 16.04.2014 року позов залишено без розгляду за заявою позивача). В межах цієї справи [PERSON] також не довів, якими речовими правами на домоволодіння він володіє. Суд відхиляє посилання позивача на те, що метою укладання спірної угоди є виселення його та членів його сім'ї, оскільки власник має право самостійно розпоряджатися своїм майном. Крім того суд взяв до уваги те що [PERSON] не є стороною договору дарування житлового будинку від 15.04.2014 року. За таких підстав, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення первісного позову [PERSON] відсутні і тому в його задоволенні слід відмовити. Стосовно зустрічного позову [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Судом встановлено, що [PERSON] правомірно набув право власності на домоволодіння розташованому в [ADDRESS] на належній йому у власності земельній ділянці. Враховуючи те що у належному [PERSON] житловому будинку залишилися зареєстрованими відповідачі та їх діти, які проживають в цьому будинку по теперішній час , користуючись цим будинком, вселили інших осіб без згоди власника будинку, що [PERSON] з цих підстав не може, як власник користуватися за своїм розсудом цим житлом , володіти ним, відповідачі у категоричній формі відмовляються звільнити спірний будинок , незважаючи на неодноразові звернення [PERSON], що відповідачі взагалі не мають ніякого майнового права на будинок, відсутність договору найму з власником будинку, бажання власника будинку вселитися та проживати у спірному будинку суд вважає , що відповідачі своєю бездіяльністю чинять перешкоди [PERSON] у користуванні належному йому будинку, які підлягають усуненню шляхом виселення відповідачів з будинку разом з дітьми. Разом з тим суд взяв до уваги те що відповідачі за зустрічним позовом не надали доказів законності їх проживання у [ADDRESS]. Проживання малолітніх дітей разом з їх батьками у спірному домоволодінні без згоди власника будинку, договору найму не є підставою для відмови у їх виселенні. Обраний [PERSON] спосіб захисту своїх інтересів відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. Враховуючи вищенаведені обставини суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню, підстав для його відмови суд не знайшов. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати в зв'язку з подачею зустрічного позову підлягають стягненню з [PERSON], [PERSON] у частково відношенні.

Outcome: approved