Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до Печерського районного суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,в якій просив суд: - стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] , відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 78 105,52 грн; - стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] , відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», пеню у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення з 18.02.2018 року по 18.02.2019 року, у розмірі 24 087 028,26 грн.; - стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] витрати, пов`язані з розглядом справи. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 09 квітня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) в іноземній валюті - Договір №SAMDN25000734447036 «Стандарт на 12 міс» із сумою вкладу 6 000 дол. США (шість тисяч доларів 00 центів). На виконання умов договору, позивачем було внесено кошти на депозит у сумі 6 000 дол. США., що підтверджується квитанцією. 24 травня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) в іноземній валюті - Договір №SAMDN25000735422117 «Стандарт на 12 міс» із сумою вкладу 17 000 дол. США (сімнадцять тисяч доларів 00 центів). На виконання умов договору, позивачем було внесено кошти на депозит у сумі 17 000 дол. США, що підтверджується квитанцією. 01 червня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) в іноземній валюті - Договір №SAMDN25000735594789 «Стандарт на 12 міс» із сумою вкладу 25 000 дол. США (двадцять п`ять тисяч доларів 00 центів). На виконання умов договору, позивачем було внесено кошти на депозит у сумі 25 000 дол. США, що підтверджується квитанцією. 09 липня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» було укладено договір банківського строкового вкладу (депозиту) в іноземній валюті - Договір №SAMDN25000736330879 «Стандарт на 12 міс» із сумою вкладу 11 000 дол. США (одинадцять тисяч доларів 00 центів). На виконання умов договору, позивачем було внесено кошти на депозит у сумі 11 000 дол. США, що підтверджується квитанцією. Таким чином, між позивачем та Банком було укладено 4 договори банківського строкового вкладу (депозиту) в іноземній валюті. Представник позивача, зазначає, що [PERSON] з 2016 року неодноразово зверталась до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» з проханням надати їй доступ до коштів, які знаходяться на депозитних рахунках, але працівники Банку кожного разу просили зачекати, оскільки питання по договорам, які укладались на території АР Крим, досі вирішується правлінням Банку. Працівники Банку попросили надати докази того, що Позивач не отримувала кошти за депозитними договорами від Фонду захисту вкладників Російської Федерації. Позивач отримала довідку від Фонду захисту вкладників Російської Федерації від 21.06.2016 року, копія якої була надана до Банку, однак питання щодо повернення коштів так і не вдалось врегулювати. Представник позивача, звертає увагу суду, що з 14 травня 2014 року зареєстрованим та фактичним місцем проживання позивача є [ADDRESS] . Факт проживання позивача на території України також підтверджується довідкою з місця роботи, в якій зазначено, що позивач з 05.05.2014 року працює на посаді фахівця технічного відділу в ООО «ХІМ-ОЙЛ-ТРАНЗИТ-ЮКРЕЙН». 8 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до банку з письмовою заявою, в якій просила видати грошові кошти, які були внесені за вищезазначеними договорами банківського вкладу, але відповіді від банку так і не було отримано. Тобто, на даний час, кошти, внесені на депозит та нараховані на них відсотки за Договором №SAMDN25000736330879, за Договором №SAMDN25000735422117, за Договором №SAMDN25000735594789 та за Договором №SAMDN25000734447036 залишаються невиплаченими відповідачем [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним, позивач, вважаючи, що її права є порушеними, змушена була звернутись до суду з позовом для захисту своїх майнових прав. 16 липня 2018 року рішенням Печерського районного суду м. Києва було встановлено що, у добровільному порядку ПАТ КБ «Приватбанк» відмовляється від взятих на себе зобов`язань з повернення коштів, вимоги про захист порушеного права шляхом примусового їх стягнення є обґрунтованими, а тому судом було задоволено позовні вимоги про стягнення суми вкладів та відсотків по даним вкладам. Дані обставини були встановлені і Київським апеляційним судом по справі №757/75443/17-ц про що зазначено у постанові від 10 січня 2019 року Так, рішенням суду від 16.07.2018 на користь позивача по справі №757/75443/17-ц з відповідача судом було стягнуто: - за Договором №SAMDN25000734447036 від 09.04.2013р. у розмірі 8 104,85 дол. США (вісім тисяч сто чотири долари 85 центів), а саме: 6 000 дол. США (шість тисяч доларів) - сума вкладу; 2 104,85 дол. США (дві тисячі сто чотири долари 85 центів)- сума не нарахованих та невиплачених відсотків; - за Договором №SAMDN25000735422117 від 24.05.2013р. у розмірі 22 932,3 дол. США (двадцять дві тисячі дев`ятсот тридцять два долари 3 центи), а саме: 17 000 дол. США (сімнадцять тисяч доларів) - сума вкладу; 5 932,3 дол. США (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять два долари 3 центи)- сума не нарахованих та невиплачених відсотків; - за Договором №SAMDN25000735594789 від 01.06.2013р. у розмірі 34 968,32 дол. США (тридцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят вісім доларів 32 центи), а саме: 25 000 дол. США (двадцять п`ять тисяч доларів) - сума вкладу; 9 968,32 дол. США (дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім доларів 32 центи)- сума не нарахованих та невиплачених відсотків; - за Договором №SAMDN25000736330879 від 09.07.2013р. у розмірі 14 748,15 дол. США (чотирнадцять тисяч сімсот сорок вісім доларів 15 центів), а саме: 11 000 дол. США (одинадцять тисяч доларів) - сума вкладу; 3 748,15 дол. США (три тисячі сімсот сорок вісім доларів 15 центів) - сума не нарахованих та невиплачених відсотків. Тобто, станом на 13 грудня 2017 року позивач повинен був, відповідно до умов депозитних договорів, виплатити [PERSON] 80 753,62 дол. США. Представник вказує, що у зв`язку з тим, що Банком було проігноровано вимоги [PERSON] , що встановлено судовими рішеннями по справі №757/75443/17-ц, та було несвоєчасно повернуто належні позивачу кошти, позивач та його представник, вважаєть за доцільне відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» нарахувати пеню за кожний день прострочення з урахуванням строків спеціальної позовної давності. Ціна послуги (сума коштів, яку відповідач повинен був повернути виконавши вимоги [PERSON] ) - 80 753,62 дол. США Кількість днів прострочення - з 18.02.2018 року по 18.02.2019 року - 365 дней, 80 753,62 дол. США * 3 / 100 * 365 дней = 884 252,13 дол. США Таким чином пеня за прострочення виконання надання послуги відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за три місяці - з січня 2018 року по квітень 2018 року - складає 884 252,13 дол. США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 24 087 028,26 грн. З врахуванням зазначених обставин, просить суд: стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] , відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 78 105,52 грн; - стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] , відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», пеню у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення з 18.02.2018 року по 18.02.2019 року, у розмірі 24 087 028,26 грн.; - стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] витрати, пов`язані з розглядом справи. 25.02.2019 ухвалою Печерського районного суду м. Києва провадження по даній позовній заяві було відкрито провадження в порядку загального провадження. 25.03.2019 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому останній надав на його думку вірний розрахунок пені, посилаючись на ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.1ст. 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.02.2018 року № 759/13827/15, в цій же постанові Судом касаційної інстанції наведено формулу розрахунку пені відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». При цьому, ухвалою Верховного Суду від 31.07.2018 року у справі № 759/13827/15 було частково задоволено заяву ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" про виправлення описки та арифметичних помилок, підтверджено правильність формули розрахунку пені відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та уточнено її застосування (копії вказаних судових рішення додаються). З урахуванням вказаної правової позиції Верховного Суду від 21.02.2018р. та наведеної формули, визначаючи пеню в розмірі 3 % вартості фінансової послуги з 21.01.2018 р. по 14.01.2019 р., представник відповідача виходив з наступного розрахунку: Договір № SAMDN25000734447036 від 09.04.2013 р. період розрахунку - 18.02.2018 р. по 18.02.2019 р. (365 днів); курс НБУ (долара США до грн) станом на 18.02.2018 р. - 26,75 грн; сума грошового зобов`язання - 6000,00 доларів США, що складає станом на 18.02.2018р. - 160500,00 грн; відсоткова ставка за договором (вартість фінансової послуги за 1 рік) - 8,5 % річних; вартість фінансової послуги за 1 день - 8,5 : 365 дн. = 0,0232876712 %. Таким чином, 3 % вартості фінансової послуги за період з 18.02.2018 р. по 18.02.2019 р. складає: 0,0232876712 % х 160500,00 грн. х 3% х 365дн. =409,27 грн. Отже, сума пені, відповідно до ч. 5 ст. 10 "ЗУ Про захист прав споживачів" за договором № № SAMDN25000734447036 від 09.04.2013 р.складає - 409,27 грн. - Договір № SAMDN25000735422117 від 24.05.2013 р. період розрахунку - 18.02.2018 р. по 18.02.2019 р. (365 днів); курс НБУ (долара США до грн) станом на 18.02.2018 р. - 26,75 грн; сума грошового зобов`язання - 17000,00 доларів США, що складає станом на 18.02.2018р. - 454750,00 грн; відсоткова ставка за договором (вартість фінансової послуги за 1 рік) - 8,5 % річних; вартість фінансової послуги за 1 день - 8,5 : 365 дн. = 0,0232876712 %. Таким чином, 3 % вартості фінансової послуги за період з 18.02.2018 р. по 18.02.2019 р. складає: 0,0232876712 % х 454750,00 грн. х 3% х 365дн. =1159,61 грн. Отже, сума пені, відповідно до ч. 5 ст. 10 "ЗУ Про захист прав споживачів" за договором № № SAMDN25000735422117 від 24.05.2013 р. складає - 1159,61 грн. - Договір № SAMDN25000735594789 від 01.06.2013 р. період розрахунку - 18.02.2018 р. по 18.02.2019 р. (365 днів); курс НБУ (долара США до грн) станом на 18.02.2018 р. - 26,75 грн; сума грошового зобов`язання - 25000,00 доларів США, що складає станом на 18.02.2018р. - 668750,00 грн; відсоткова ставка за договором (вартість фінансової послуги за 1 рік) - 8,5 % річних; вартість фінансової послуги за 1 день - 9,75 : 365 дн. = 0,0267123288 %. Таким чином, 3 % вартості фінансової послуги за період з 18.02.2018 р. по 18.02.2019 р. складає: 0,0267123288 % х 668750,00 грн. х 3% х 365дн. = 1956,09 грн. Отже, сума пені, відповідно до ч. 5 ст. 10 "ЗУ Про захист прав споживачів" за договором № № SAMDN25000735594789 від 01.06.2013 р. складає - 1956,09 грн. - Договір № SAMDN25000736330879 від 09.07.2013 р. період розрахунку - 18.02.2018 р. по 18.02.2019 р. (365 днів); курс НБУ (долара США до грн) станом на 18.02.2018 р. - 26,75 грн; сума грошового зобов`язання - 11000,00 доларів США, що складає станом на 18.02.2018р. - 294250,00 грн; відсоткова ставка за договором (вартість фінансової послуги за 1 рік) - 8,5 % річних; вартість фінансової послуги за 1 день - 8,5 : 365 дн. = 0,0232876712 %. Таким чином, 3 % вартості фінансової послуги за період з 18.02.2018 р. по 18.02.2019 р. складає: 0,0232876712 % х 294250,00 грн. х 3% х 365дн. =750,33 грн. Отже, сума пені, відповідно до ч. 5 ст. 10 "ЗУ Про захист прав споживачів" за договором № № SAMDN25000736330879 від 09.07.2013 р. складає - 750,33 грн. Вказаний спосіб розрахунку наведений Верховним Судом у справі № 759/13827/15. Представник відповідача, зазначає, що позивачем здійснюється розрахунок пені відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» шляхом вирахування 3% від загальної суми вкладу, процентів та множення цієї загальної суми на 365 днів. Вказаний розрахунок є невірним, оскільки вартістю послуги відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» є розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. Водночас, позивач у позовній заяві здійснює посилання на постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі №761/46145/16-ц, якою було залишено рішення попередніх інстанцій без змін. Також, зазначено, що АТ КБ "ПРИВАТБАНК" здійснює посилання на Постанову від 21 лютого 2018 року у цивільній справі №759/13827/15-ц, оскільки саме в цій справі Верховний Суд ухвалив нове рішення в частині позовної вимоги щодо стягнення пені за ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та розтлумачив, що є вартістю послуги у розумінні цієї норми Закону та навів відповідну формулу розрахунку пені, яка має застосовуватись судами на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при її розрахунку в аналогічних судових спорах. При цьому, варто також зауважити, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 24 087 028,26 грн. Однак, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов&apos;язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язанні). При цьому, питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. В даному випадку, позивачем нараховано пеню у розмірі 24087028,26 грн., що не відповідає принципу розумності та справедливості, оскількизначно перевищує розмір вкладу та як наслідок розміру збитків. З врахуванням зазначених обставин справи, представник відповідача просить суд застосувати наведені відповідачем у відзиві доводи, заперечення та розрахунки при ухваленні судового рішення. 07.04.2019 представником позивача, було подано відповідь на відзив в якій зазначено, що у своєму відзиві АТ «КБ «ПриватБанк» зазначає: «...Позивачем здійснюється розрахунок пені відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» шляхом вирахування 3% від загальної суми вкладу, процентів та множення цієї загальної суми ча 365 днів. Вказаний розрахунок є невірним, оскільки вартістю послуги відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» є розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.» З даним твердженням відповідача, позивач категорично не погоджуємося, з огляду на наступне.Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги - повернення депозитних коштів) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Окрім цього, позивач та його представник вважає помилковими твердження АТ «КБ «Приватбанк», що банківською послугою під час розміщення депозитного вкладу є лише нарахування відсотків за даним вкладом, оскільки нормами чинного законодавства України, а також Умовами та правилами надання банківських послуг АТ «КБ «Приватбанк» чітко визначено, що до банківських послуг належить зарахування банківського вкладу, відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів, виплата відсотків за вкладом, забезпечення повної схоронності вкладу Клієнта, своєчасного повернення Клієнту вкладу і нарахованих відсотків. Разом з тим, [PERSON] на адресу АТ «КБ «Приватбанк» було направлено вимогу на повернення суми вкладу та нарахованих відсотків, яку Банком не було виконано. Тож, не повертаючи банківські вклади [PERSON] , АТ «КБ «Привабанк» не виконує не лише банківську послугу з нарахування відсотків за депозитними вкладами, а й інші банківські послуги, такі як: збереження повної схоронності банком вкладу [PERSON] та своєчасне повернення Банківського вкладу. Таким чином, в зв`язку з неналежним виконанням Банком фінансових послуг, пеня за кожен день прострочення за Законом України «Про захист прав споживачів» має сплачуватись на неповернуте своєчасно тіло депозиту та нараховані на нього відсотки. Окрім цього, представник позивача, звертає увагу суду, що 19 вересня 2018 року Верховним судом було винесено постанову по справі №761/4б145/16-ц, якою було залишено рішення судів попередніх інстанцій без змін, з такими висновками: 14 лютого 2014 року позивач зверталася до Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору та виплатою грошових коштів. Тобто, з даного вбачається, що вартість роботи (послуги) - це та сума грошових коштів, яку повинен повернути виконавець (Банк) вкладнику за укладеними договорами - це не тільки відсотки, а й грошові кошти по тілу, і саме з цієї суми повинні відраховуватись три відсотки пені за кожний день прострочення. Також, на думку представник позивача, не заслуговують на увагу й доводи банку про незаконне стягнення судами пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Апеляційний суд правильно відхилив доводи банку щодо неправомірного стягнення пені, пославшись на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах: від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 01 червня 2016 року у справі №6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі 6-2128цс16, відповідно до яких вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Особа, яка подала касаційну скаргу не навела доводів щодо відступлення від вказаного правового висновку Верховного Суду України, не знаходить підстав для відступлення від нього й колегія суддів Верховного Суду. Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості судових рішень судів першої та апеляційної інстанції касаційна скарга не містить. З врахуванням зазначених представник позивача, вважає, що висновки викладені в відзиві на позовну заяву помилкові та не можуть братися до уваги. 15.04.2019 від представника відповідача надійшли заперечення в порядку ст. 180 ЦПК України, в яких останній заперечував щодо зазначеного у відповіді на відзив та наполягав на свої доводах зазначених у відзиві. 07.05.2019 ухвалою суду було закрите підготовче судове засідання та призначно до розляду справи по суті. 15.07.2019 надійшло клопотання від представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з тим, що позовну заяву бло подано не уповноваженою особою, а саме: адвокатом- Солоною А.А., відносно якої відсудні дані щодо статусу адвоката у Єдиному реєстрі адвокатів, тобто остання, на думку представника відповідача, є не уповноваженою особою на підписання та подачу даного позову. 17.10.2020 представником відповідача були подані пояснення в яких останній наполягав на зменшені пені, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків, тому просить суд врахувати, що відповідач наполягає щонайменше на зменшення суми пені до розмірів відсотків, які були стягнуті судовим рішенням. В судове засідання представник позивача не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, через канцелярію суду було подано заяву від представника позивача про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15. За змістом вищенаведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це саме розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577. Згідно із цим Положенням договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Договором банківського вкладу (депозиту) може бути передбачено внесення грошових коштів або банківських металів на інших умовах їх повернення. Умови цього договору не можуть суперечити законодавству України. ( п. 1.2. Положення). У пункті 1.6. Положення передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті; у банківських металах, якщо вкладний (депозитний) рахунок відкритий у банківських металах, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - у національній валюті. Виплата процентів за вкладом депозитом здійснюється у строки, що обумовлені в договорі. Згідно п. 3.3. Положення банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. Дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами достовірно встановлено те, що відповідач у порушення умов договору про банківський вклад не повернув позивачеві вклади, внесення коштів за якими відбувалось в іноземній валюті - долари США Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Оскільки стороною договору є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» яке, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями та зобов`язаннями Філії, зокрема за договором, який є предметом спору, в межах чинного законодавством України, заперечення відповідача в цій частині є також безпідставними та необґрунтованими. Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (справа №6-118цс14), від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16). Про правові наслідки порушення зобов`язання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, які передбачають відповідальність боржника. На відміну від процентів, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов`язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Відповідно до положень частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України встановлені Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 року № 520, та іншими документами. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами першою та другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет № 15-93). При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Крім того, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, так само слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-1286цс16). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Вкладник є споживачем і у випадку прострочення повернення вкладу має право стягнути пеню з банку у розмірі 3% суми депозиту за кожен день прострочення, але є винятки. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Так, з розрахунку наданого представником позивача, останній просить суд стягнути пеню за прострочення виконання надання послуги відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за три місяці - з січня 2018 року по квітень 2018 року - складає 884 252,13 дол. США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 24 087 028,26 грн. та стягнути з Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь [PERSON] , відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 78 105,52 грн Разом, з цим, суд звертає увагу, що згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Частина 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14). Враховуючи, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищував розмір збитків, суд вважає, що наявні підстави для зменшення її розміру, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, застосовуючи принцип розумності та справедливості та приходить до висновку про стягнення з відповідача пені в розмірі банківських вкладів та суми не виплачених відсотків, які встановленні рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року , а саме: - за Договором №SAMDN25000734447036 від 09.04.2013р. у розмірі 8 104,85 дол. США (вісім тисяч сто чотири долари 85 центів), а саме: 6 000 дол. США (шість тисяч доларів) - сума вкладу; 2 104,85 дол. США (дві тисячі сто чотири долари 85 центів)- сума не нарахованих та невиплачених відсотків; - за Договором №SAMDN25000735422117 від 24.05.2013р. у розмірі 22 932,3 дол. США (двадцять дві тисячі дев`ятсот тридцять два долари 3 центи), а саме: 17 000 дол. США (сімнадцять тисяч доларів) - сума вкладу; 5 932,3 дол. США (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять два долари 3 центи)- сума не нарахованих та невиплачених відсотків; - за Договором №SAMDN25000735594789 від 01.06.2013р. у розмірі 34 968,32 дол. США (тридцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят вісім доларів 32 центи), а саме: 25 000 дол. США (двадцять п`ять тисяч доларів) - сума вкладу; 9 968,32 дол. США (дев`ять тисяч дев`ятсот шістдесят вісім доларів 32 центи)- сума не нарахованих та невиплачених відсотків; - за Договором №SAMDN25000736330879 від 09.07.2013р. у розмірі 14 748,15 дол. США (чотирнадцять тисяч сімсот сорок вісім доларів 15 центів), а саме: 11 000 дол. США (одинадцять тисяч доларів) - сума вкладу; 3 748,15 дол. США (три тисячі сімсот сорок вісім доларів 15 центів) - сума не нарахованих та невиплачених відсотків. Сума в сукупності за вище переліченими договарими вкладів та суми не виплачених відсотків, які були встановленні рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2018 становить 80 753, 62 доларів США, яка на думку суду є співмірною для стягнення з відповідача грошових коштів за порушення зобов`язань у відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів". У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Окрім цього, суд звертає увагу, що Постановою Велика Палата Верховного Судвід 16 січня 2019 року, у справі №373/2054/16-ц, зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що наявність договірних зобов`язань та факт внесення грошових коштів позивачем підтверджується наданими суду доказами, а саме: договорами, банківськими квитанціями та рішенням суду, а стороною відповідача не було надано жодних доказів на спростування заявлених позовних вимог, розрахунок який був наданий представником відповідача є необґрунтованим належним чином. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договорами вкладу грошових коштів, тому має повернути позивачу грошові кошти та відповідно пеню за невиконання своїх обов`язків, але, оскільки, розмір пені значно перевищує розмір самого вкладу, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Окрім цього, щодо клопотання представника відповідача, щодо залишення без розгляду позовної заяви, у зв`язку з тим, що позов подано адвокатом, який не уповноважений для подачі позовної заяви, оскільки відсудні дані щодо статусу адвоката у Єдиному реєстрі адвокатів, тобто є не уповноваженою особою на підписання та подачу даного позову. Так, суд звертає увагу, що статтею 177 ЦПК України визначений перелік документів, які додаються до позовної заяви. Зокрема, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (частина сьома статті 177 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). Частиною четвертою статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Згідно зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України. Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю і посвідчення адвоката України не обмежуються віком особи та є безстроковими. Відповідно до статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. У постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 липня 2019 року у справі № 855/229/19 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 910/3845/19 міститься висновок про те, що особа адвоката підтверджується посвідченням адвоката України та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Тоді як відомості до Єдиного реєстру адвокатів України вносяться радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України. Стаття 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає порядок припинення права на заняття адвокатською діяльністю. До матеріалів справи долучено копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 5886, виданого Солоній А.А на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 16 березня 2017 року № 61. Доказів того, що вказаний документ визнаний у передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, матеріали справи не містять. Також відсутні докази щодо припинення права Солоної А.А. на заняття адвокатською діяльністю у порядку передбаченому законом. За вказаних обставин, суд вважає, що клопотаня представника позивача не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Зазначене вище, підтверджується, висновком Постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у провадженні № 757/213848/19-ц. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 9 605,00 грн., оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial