Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон без дозволу матері та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди матері, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 12.03.2005 року по 02.11.2007 року. У період перебування у шлюбі у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати разом з матір"ю. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.04.2009 року позивачу було визначено способи участі у вихованні дочки. Позивач займається підприємницькою діяльністю, має можливість у повному обсязі забезпечувати свою дочку, сприяти розширенню світогляду дитини, у зв"язку з чим за період з 2010 по 2015 рік вони відвідували багато держав. Протягом тривалого часу відповідачка надавала позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон, проте через розбіжності у поглядах на виховання дитини відповідачка повідомила про те, що не буду більше надавати дозвіл. Позивач вважає такі дії відповідачки неправомірними, такими, що порушують інтереси дитини, право дочки на повний та гармонійний розвиток її особистості. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України, у тому числі до країн Шенгенської угоди, [PERSON], [INFO], у супроводі її батька [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її матері [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку; 2) надати дозвіл на виготовлення та оформлення проїзного документу для виїзду за кордон [PERSON] без згоди її матері [PERSON] Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду дитини за кордон без дозволу батька, отримання віз та виїзду неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 12.03.2005 року по 02.11.2007 року. У період перебування у шлюбі у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати разом з матір"ю. Позивачка за зустрічним позовом зазначає про те, що вона ніколи не заперечувала проти виїзду дитини разом з батьком за кордон, надавала відповідні нотаріально посвідчені дозволи. На даний час вона також не заперечує проти надання відповідної згоди на виїзд дитини, але при цьому батько дитини повинен надати їй відомості щодо того, до якої саме країни та на який період він планує вивозити дитину. У 2016 році позивачка за зустрічним позовом звернулася до відповідача із проханням надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон у період вересня 2016 року до Французької Республіки, але на своє прохання вона отримала категоричну відмову. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним зустрічним позовом, в якому просить суд: 1) надати позивачці дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду дочки за межі України без згоди батька; 2) надати позивачці дозвіл на отримання візи для дочки без згоди батька до Французької Республіки; 3) надати позивачці дозвіл на тимчасовий з 01.09.2016 року по 30.09.2016 року виїзд за межі України її дочки [PERSON] в її супроводі або у супроводі уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник уточнили свої позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі, а саме: 1) надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за межі України у супроводі її батька [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її матері [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а саме до Сполучених Штатів Америки, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Австрійської Республіки, Королівства Бельгії, Угорської Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, Грецької Республіки, Королівства Данії, Республіки Ісландії, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Князівства Ліхтенштейн, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Мальта, Королівства Нідерланди, Королівства Норвегії, Республіки Польща, Португальської Республіки, Словацької Республіки, Республіки Словенія, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Турецької Республіки, Королівства Швеції, Естонської Республіки, Австралійського Союзу, Князівства Андорра, Багамських островів, Барбадосу, Республіки Білорусь, Республіки Болгарії, Федеративної Республіки Бразилія, Соціалістичної Республіки В"єнам, Республіки Грузія, Домініканської Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Республіки Індія, Республіки Індонезія, Канади, Китайської Народної Республіки, Республіки Кіпр, Республіки Куба, Держави Маврикій, Республіки Мадагаскар, Федерації Малайзія, Мальдівської Республіки, Королівства Марокко, Мексиканський Сполучених Штатів, Об"єднаних Арабських Еміратів, Російської Республіки, Чорногорії, Швейцарської Конфедерації, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Ямайки, Японії; 2) надати дозвіл на виготовлення та оформлення проїзного документу для виїзду за кордон [PERSON] без згоди її матері [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а саме до Сполучених Штатів Америки, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Австрійської Республіки, Королівства Бельгії, Угорської Республіки, Федеративної Республіки Німеччини, Грецької Республіки, Королівства Данії, Республіки Ісландії, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Князівства Ліхтенштейн, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Мальта, Королівства Нідерланди, Королівства Норвегії, Республіки Польща, Португальської Республіки, Словацької Республіки, Республіки Словенія, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, Турецької Республіки, Королівства Швеції, Естонської Республіки, Австралійського Союзу, Князівства Андорра, Багамських островів, Барбадосу, Республіки Білорусь, Республіки Болгарії, Федеративної Республіки Бразилія, Соціалістичної Республіки В"єнам, Республіки Грузія, Домініканської Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Республіки Індія, Республіки Індонезія, Канади, Китайської Народної Республіки, Республіки Кіпр, Республіки Куба, Держави Маврикій, Республіки Мадагаскар, Федерації Малайзія, Мальдівської Республіки, Королівства Марокко, Мексиканський Сполучених Штатів, Об"єднаних Арабських Еміратів, Російської Республіки, Чорногорії, Швейцарської Конфедерації, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Ямайки, Японії. Також позивач та його представник у судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні уточнили свої зустрічні позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі, а саме: 1) надати позивачці дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду її дочки за межі України без згоди батька [PERSON]; 2) надати позивачці дозвіл на отримання візи для її дочки без згоди батька до Французької Республіки; 3) надати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України її дочки [PERSON] в її супроводі або у супроводі уповноваженої нею особи, без згоди та супроводу батька [PERSON], у період з 01 липня 2017 року по 30 липня 2017 року включно. Також відповідачка та її представник зазначили, що вони категорично заперечують проти задоволення основних позовних вимог, зважаючи на те, що батько поводить себе неадекватно по відношенню до дочки, вчиняє протизаконні дії, у зв"язку з чим відповідачка зверталася до поліції із відповідними заявами, дочка не бажає з ним спілкуватися та відпочивати. Також зазначили, що у разі виїзду дитини за кордон разом з батьком відповідачка не буде впевнена у безпеці дочки. На підставі викладеного відповідачка та її представник просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник третьої особи - Служби у справах дітей - у судовому засіданні просила прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки, її представника, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Так, судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.03.2005 року по 02.11.2007 року включно, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 5-6). У період перебування у шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7). Після розлучення неповнолітня [PERSON] залишилася проживати разом із матір"ю. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.04.2009 року (а.с. 8-11) позивачу було встановлено способи участі у спілкуванні з дитиною, а саме: - систематичні побачення з донькою кожного вівторка та четверга з 17 години до 20 години; - систематичні побачення з донькою щонеділі з 10 години до 09 години наступного дня - понеділка; - спільний відпочинок з донькою в літній період протягом 30 днів щороку з 20 липня по 20 серпня або в інший визначений час за домовленістю сторін; - спільний відпочинок з донькою в зимовий період протягом 14 днів щороку з 12 січня по 25 січня спілкування з донькою протягом 5 годин у святкові дні кожного року: 1 січня, 8 березня, 9 травня, День Святої Пасхи, при цьому конкретні години доби визначаються сторонами за домовленістю; - спілкування з донько у день її народження протягом 5 годин, при цьому конкретні години доби визначаються сторонами за домовленістю. Судом встановлено, що позивач протягом тривалого часу відпочивав з неповнолітньою дочкою у різних державах за межами України, що не заперечувалося сторонами по справі, при цьому відповідачкою надавалися нотаріально посвідчені дозволи на виїзд дитини за кордон. Останній раз такий дозвіл було надано відповідачкою на виїзд дитини до Турецької Республіки, що підтверджується заявою [PERSON] від 18.03.2016 року (а.с.18). У своїх позовних вимогах [PERSON] та у своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] просять суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди матері та батька відповідно, зважаючи на те, що кожен з них такі дозволи не надає. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 покладає на держави зобов"язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому , що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежени й час у інше місце , зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини здругим з батьків, порядку участі у вихованні дитини , а також зміну звичайного соціального , культурного , мовного середовища дитини , що впливає на її подальше життя , розвиток і виховання. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того, відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред"явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій; - свідоцтва про смерть другого з батьків; - рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; - рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Як встановлено при розгляді справи, між сторонами виникають непорозуміння щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, іноді поведінка позивача стає підставою для звернення відповідачки до поліції із відповідними заявами. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] 30.10.2016 року зверталася до поліції із заявою щодо побиття позивачем [PERSON] дитини [PERSON], що підтверджується витягом з кримінального провадження (а.с.164). Згідно Висновку за матеріалами перевірки заяви [PERSON] було проведено перевірку викладених фактів (а.с.165). Крім того, 18.10.2016 року [PERSON] зверталася до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи із заявою відносно доньки [PERSON]. Відповідно до Висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 18.10.2016 року було проведено огляд дитини і встановлено, що описані ушкодження у вигляді синців утворились від дії тупого (тупих) предмета (предметів), за давністю утворення можуть відповідати вказаному терміну, тобто 16.10.2016 року, та відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров"я). Також у Висновку зазначено, що зі слів дитини 16.10.2016 року протягом дня дитина перебувала в гостях у батька, де протягом дня він хапав за руки, за вуха, смикав їх, коли тікала та ховалась від нього, то вдарялася о меблі, по медичну допомогу не зверталась, скарги були на біль в ділянці лівого боку (а.с.139). Допитані у судовому засіданні свідки пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] (бабуся дитини) у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] надавала постійно дозволи на виїзд дитини за кордон, проблем з цим немає. Батько дитини неадекватно себе поводить відносно дитини, аліменти сплачує у незначному розмірі, вивозив дитину на сміттєзвалище. Також зазначила, що стосунки дитини з батьком дуже напружені, дитина його боїться, батько ображає дитину. Страх дитини пов"язаний з тим, що батько її б"є, сварить постійно, дитина їздить на зустрічі з батьком примусово. Свідок [PERSON] (дідусь дитини) у судовому засіданні пояснив, що дитина приїздить від батька завжди у різному настрої, батько не дозволяє дитині користуватися мобільним телефоном. Свідок [PERSON] (тітка дитини) у судовому засіданні пояснила, що за останній рік з боку батька йде сильна агресія відносно дитини, він часто влаштовує скандали з різних причин, обманює дитину. [PERSON] дуже боїться батька. Були випадки, що батько бив дитину, вивозив її за місто, він постійно погрожує їх сім"ї. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статті 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, чітко закріплено обов'язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так відповідно до ст. 6, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган:упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію;у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини;надає можливість дитині висловлювати її думки;приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною. Як пояснила у судовому засіданні неповнолітня [PERSON], вона спілкується з батьком, їздила з ним відпочивати, але він постійно її обмежує у чомусь, сварить, коли вона погано їсть, вона у школі ховається, коли приїздить батько. Також зазначила, що батько постійно наполягає на тому, щоб відвезти її до лікаря, а також не дає дозвіл її матері на виїзд з нею за кордон. При цьому пояснила, що не бажає їхати з батьком відпочивати. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. 10, 11 ЦПК України, роз'ясненнями, наданими у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі", встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Так, на підтвердження обставин, що відповідачка [PERSON] та позивач [PERSON] відмовляються надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, вказаними сторонами не було надано жодних належних доказів, крім усних пояснень. Крім того, у судовому засіданні відповідачка [PERSON] неодноразово зазначала про те, що не заперечує проти надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон, але лише після того, як позивач [PERSON] надасть відповідні документи на підтвердження держави, до якої він хоче вивезти дитину, та періоду, і вона відразу підготує дозвіл. Також факт безперешкодного надання відповідних дозволів з боку відповідачки [PERSON] протягом тривалого період з 2010 по 2016 рік включно знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і не заперечувався особисто позивачем, а також підтверджений копією заяви про надання дозволу на виїзд дитини разом з батьком до Турецької Республіки. Крім того, Міжнародним Гуманітарним Центром "Розрада" було проведено дослідження психоемоційного стану та дитячо-батьківських відносин дитини [PERSON] та її матері [PERSON] (а.с. 184-192). За результатами дослідження встановлено, що результати дослідження психоемоційного стану [PERSON] свідчать про наявність у дитини психологічних травм, які сформувалися у неї в результаті не стільки самих обставин розлучення її батьків, скільки як наслідок агресивної, непередбачуваної та принизливої поведінки батька щодо своєї дочки; наслідком набутих дитиною психологічних травм, її тривожності та страхів є наявна у дитини не тільки психосоматизація, але й загроза у разі відтворення у пам"яті дитини обставин психотравмуючих подій, пов"язаних з поведінкою батька, виникнення загострення її тривоги, що може перейти, навіть, у посттравматичний стресовий розлад; в цій ситуації не рекомендується проводити опитування дитини, особливо в присутності сторонній осіб та батьків; у випадках, коли один з батьків, в даному випадку батько, проявляє агресію, не рекомендується проводити зустрічі дитини з агресором; рішення щодо зустрічей батька з дитиною рекомендують відстрочити до відповідного рішення з урахуванням результатів обстеження (дослідження) психоемоційного стану та дитячо-батьківських відносин [PERSON], батька малолітньої дитини [PERSON]; у зв"язку з наявністю у дитини глибоких психологічних травм, загроз погіршення психоемоційного стану рекомендують передбачити проходження дитиною психологічної реабілітаційної програми та психологічний супровід дитини та її матері протягом шести місяців. Також психологом Київського міського центру дитини Служби у справах дітей виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було проведено психологічне обстеження малолітньої дитини [PERSON] у березні 2016 року (а.с.157-158). За результатами обстеження було встановлено, що [PERSON] активна, поступлива, неконфліктна дівчинка, старання та доброзичлива. В емоційному фоні [PERSON] спостерігається тривожність, що говорить про емоційний дискомфорт в її житті через конфлікт дорослих. У дитини виявлений міцний емоційний зв"язок як з матір"ю, так і з батьком. Мати для неї є центром спокою, стабільності та комфорту. У ставленні до батька простежується емоційна близькість, бажання зустрічатись та спілкуватись, поруч з батьками дитина впевнена у майбутньому, захищена та спокійна. Також було рекомендовано батькам [PERSON] пройти курс сімейної медіації, з метою мирного вирішення питання участі батька у вихованні доньки; обговорення графіку зустрічей батька з дівчиною; налагодження конструктивної комунікації між собою для спільного виховання та розвитку дитини у майбутньому. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею повноліття та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. 141, 157 Сімейного кодексу України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Крім того, позивачем [PERSON] не визначено, на підставі чого та на який термін або протягом якого проміжку часу передбачається виїзд дитини, тобто саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди матері з вказівкою періоду, на який необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, з визначенням при цьому конкретного часу та місця перебування, мети перебування та в яких саме країнах, в які планує виїжджати позивач з дитиною. Виходячи з того, що під час розгляду спору між батьками дитини щодо її виїзду за кордон підлягають дослідженню вимоги позивача та відповідачки щодо надання дозволу з врахуванням місця виїзду, мети виїзду, часу виїзду, то з цією метою суд повинен вимагати надання відповідних документів, а при задоволенні позову - зазначати ці обставини виїзду в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем за основним позовом [PERSON] та позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних та зустрічних позовних вимог, зокрема, щодо того, що вказані особи заперечують надати відповідний дозвіл на виїзд дитини за кордон, а також не надано жодних документів, що підтверджували б період виїзду дитини за кордон, конкретні держави, підстави виїзду, проміжки часу, на який необхідно надати дозвіл на виїзд. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] у частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька та матері не підлягають задоволенню. При цьому слід зазначити, що з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини [PERSON], її психоемоційного стану та бажань, всі спірні питання щодо її виїзду за кордон слід вирішувати безпосередньо батькам дитини, адже примусовий виїзд дитини (з будь-ким з батьків) може вплинути на її психічний стан, завдати їй шкоду та потягти за собою тяжкі наслідки. Що стосується позовних вимог [PERSON] про надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзного документу та зустрічних позовних вимог [PERSON] про надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзного документу та отримання візи, то слід зазначити наступне. Згідно із ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. У відповідності до вимог ст. 4 Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 18 Правил оформлення та видачі паспортів громадянину України для виїзду за кордон та проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року, передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки неповнолітня дитина [PERSON] має право виїзду за кордон, обидва батьки мають бажання та намір вивозити дитину на відпочинок та оздоровлення за межі України, для чого потрібно оформити проїзний документ, відсутність обґрунтованих заперечень щодо даних позовних та зустрічних позовних вимог з обох сторін, враховуючи інтереси дитини, а також той факт, що надання дозволу на виготовлення документів не впливає на рішення батьків щодо надання чи ненадання згоди на виїзд дитини з одним із них, є всі підстави для задоволення позовних та зустрічних позовних вимог про надання дозволу на оформлення проїзного документу дитини без згоди матері та батька відповідно. Також суд вважає за можливе задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] і у частині надання дозволу на отримання візи для дитини для виїзду до Французької Республіки з підстав, зазначених вище. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] та позивачка за зустрічним позовом [PERSON], як на підстави для задоволення позовів, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial