Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором №KGXRRX10450057 від 15.10.2007 року на суму 17615,01 грн., пояснюючи, що між сторонами було укладено кредитний договір, і внаслідок його не виконання у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, яка станом на 13.02.2014 становить 19977,99 грн., з яких тіло кредиту 3720 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 265,15 грн., заборгованість по комісіям за користування кредитом - 552,42 грн., заборгованість з пені 15440,42 грн., а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 1598,19 грн. (процентна ставка). Але враховуючи, що від цієї суми належить відняти суму у розмірі 3677,98 грн., яка була задоволена судовим наказом Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02.10.2008 року з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ "Приватбанк", різниця, яка підлягає стягненню становить 17615,01 грн. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" Чернишова Т.І. позовні вимог підтримала в повному обсязі та попросила суд задовольнити їх. Відповідач [PERSON] надав письмові заперечення проти позову, пояснивши, що позовні вимоги не визнає повністю та просить відмовити в їх задоволенні, оскільки минув строк позовної давності, який попросив застосувати та відмовити в його задовольнити. Крім того, пояснив що позивачем надано судовий наказ, який не має жодного відношення до даної кредитної заборгованості, що має бути враховано судом, оскільки судовий наказ, не перериває строку давності, в ньому йде мова зовсім про інші кредитні відносини, про що свідчить не співпадання номеру договору, відсотків за користування кредиту та час його укладення. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до кредитного (споживчого) договору №KGXRRX10450057 від 15.10.2007 року, укладеного між ПАТ «ПриватБанк» з однієї сторони та [PERSON] (позичальником) з другої сторони, банк надає кредит в розмірі 3720 грн. на 12 місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Відповідач в порушення умов кредитного договору за період користування кредитом порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, яка згідно розрахунку банку, за період з 15.10.2007 року по 13.02.2014 рік становить 19977,99 грн. В той же час відповідно до судового наказу від 02.10.2008 року №2-н-88/2008 стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 3677,98 грн. за кредитним договором б/н від 02.10.2007 року, за яким відповідач отримав у кредит кошти в розмірі 3000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24% на рік. Тобто, наданий позивачем судовий наказ, що стосується кредитного договору б/н від 02.10.2007 року, не має ніякого відношення до предмету позову, а саме кредитної заборгованості по кредитному договору №KGXRRX10450057 від 15.10.2007 року, укладеного між ПАТ «ПриватБанк» з однієї сторони та [PERSON] (позичальником) з другої сторони, оскільки має зовсім іншу правову природу. З наданої відповідачем заяви вбачається, що останній наполягає на застосуванні строку позовної давності, оскільки з часу отримання кредиту по даний час позивач не заявляв жодних претензій з приводу даного кредиту. А відтак, позов про стягнення заборгованості подано банком поза межами строку позовної давності відповідно до умов кредитного договору. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252, 255 ЦК України. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 25.03.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом загальну позовну давність та умова про збільшення позовної давності може бути передбачена кредитним договором. Згідно з підп. 5.5 п. 5 кредитного договору сторони домовилися про те, що термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, що встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони споживчого кредиту (правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року №6-126цс13, яка в силу ст. 360-7 є обов'язковою для судів). А тому суд приходить до висновку про те, що банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, пропустив строк позовної давності відповідно до умов кредитного договору від 15.10.2007 року, який був укладений на 12 місяців та не надав суду поважних причин пропуску даного строку, доказів про те, що звертався до відповідача з будь-якими вимогами про виконання останнім зобов'язання, звернувшись до суду лише 25.03.2014 року, отже клопотання відповідача про застосування строку позовної давності слід задовольнити, а в позовних вимогах відмовити. У відповідності до ст.88 ЦПК України, оскільки в позові слід відмовити, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed