Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, який уточнив, до Приватного акціонерного товариства "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що позивач зазначає, що він працював в ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" з 01.06.2011 року по 10.03.2014 року, за сумісництвом, на посаді фахівця дирекції в м. Харкові. В його трудові обов"язки входило врегулювання страхових випадків, представництво компанії в судах, правоохоронних органах, а також укладання договорів страхування, консультація страхувальників та потерпілих осіб, щодо врегулювання страхових випадків, співпраця з експертними установами, СТО, правоохоронними органами, судами. Кожного місяця йому нараховувалася заробітна плата у розмірі 3500 грн. на пластикову картку ПрАТ "Ерде Банк" № 5285 9815 1001 6914, яка була йому видана в офісі компанії при оформленні на роботу. При цьому йому жодного разу не видавали повідомлення про дані заробітної плати із розшифровкою за видами виплат. Зазначає, що договір про надання юридичних послуг, а також агентський договір із компанією ним не укладався, оскільки він є штатним працівником компанії. Як зазначає позивач, документація на підтвердження його трудових відносин із ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" була вилучена працівниками правоохоронних органів за кримінальною справою під час обшуку в приміщенні Дирекції в м. Харкові, що знаходилась у м. Харкові, вул. Сумська, 4, оф. 202. На теперішній час він не має доступу до документації ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут". З вересня 2012 року позивач не отримує заробітну плату від ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут", як вказує позивач йому пояснили це скрутними часами у компанії. Він же продовжував збирати документи від страхувальників та потерпілих щодо врегулювання страхових випадків, проводив консультації, проводив огляд пошкодженого майна з експертами, укладав договори страхування, представляв компанію в судах, правоохоронних органах. На вимогу Голови Правління ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" всі справи з врегулювання страхових випадків були передані за реєстром № 00001 відповідальним особам ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" 28.02.2013 року. Також 11.04.2013 року він відсилав майно та документацію до головного офісу ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут", що підтверджується товарно-транспортною накладною. Позивач неодноразово письмово звертався до компанії щодо заборгованості по заробітній платі. Але досі він заробітну плату не отримав. 07.03.2013 року він подав до ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" заяву про звільнення з посади з 10.03.2013 року, відповідно до ст. 38 КзпП України у зв"язку з невиконанням ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" законодавства про працю та умов трудового договору. Як зазначає позивач, з наказом про звільнення його не ознайомили. Крім того, позивач вказує що з 01.06.2013 року ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" перестали надавати йому можливість укладання договорів страхування, однак він продовжував консультувати страхувальників. Термін дії довіреності на представництво ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" виданої на його ім"я закінчився 21 листопада 2013 року, а довіреність на новий період компанія відмовилась йому видавати. При звільненні з позивачем не розрахувалися. Заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2012 року по березень 2014 року складає 70 000 грн. Зазначену суму позивач просить стягнути на його користь з відповідача. Крім того, вказує що йому також повинна була бути виплачена вихідна допомога не менш ніж у розмірі тримісячного середнього заробітку, тобто у розмірі 10500 грн., яку позивач також просить стягнути на його користь з відповідача. У позовних вимогах позивач також просить визнати датою його звільнення з ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" 10 березня 2013 року. Крім того, позивач посилається на те, що неправомірними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яку він оцінив у 35 000 грн., та просить стягнути з відповідача на його користь. Позивач у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача у останні судові засідання не з"явився, раніше були надані письмові заперечення, у яких відповідач зазначив, що на ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут" ніяких доказів наявності трудових відносин з позивачем немає, довіреності які уповноважували [PERSON] представляти інтереси ПрАТ "Народно-фінансова страхова компанія "Добробут", є односторонньою цивільно-правовою угодою, та не є підтвердженням трудових відносин з товариством. Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Розглядаючи цивільний спір суд враховує наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ч.1, 2, 3, 4. ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: ……3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; ………6) при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до ст. 28 ЦПК України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Відповідно до ч. 1, 3 ст.. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Трудовий договір як доказ підтверджуючий факту роботи [PERSON] у відповідача, позивачем суду не надано. А тому, на думку суду позивачем не доведено наявність головного юридичного факту, що породжує взаємні права і обовязки суб"єктів трудових правовідносин. Так, суду не доведено, що відомості про роботу у відповідача до трудової книжки [PERSON] внесені, що запису про це в ній немає в судовому засіданні підтвердив сам позивач. Позивач має постійне основне місце роботи у ХНПУ ім. Г.С. Сковороди. Отже, у період, в який [PERSON] зазначає, що працював у відповідача, він був працевлаштований на іншому підприємстві та отримував заробітну плату. Даний факт ніким не заперечується, а робота у відповідача, як зазначає позивач була за сумісництвом. Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій (Наказ Міністерства праці, Міністерства юстиції і Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 з змінами та доповненнями) встановлено,що сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи). Основною ознакою сумісництва є виконання роботи у час, вільний від виконання обов"язків за основним трудовим договором. Так як робота за сумісництвом ґрунтується на трудовому договорі, то він обов"язково повинен бути укладений у письмовій формі (ст.24 КЗпП України). Форма трудового договору може використовуватися та ж, що й при прийнятті працівника на основне місце роботи. При цьому у договорі потрібно зробити запис «Робота за цим договором виконується працівником за сумісництвом». Крім того, згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою спільним Наказом Мінпраці, Мінюсту України, Мінсоцзахисту населення України № 58 від 17 серпня 1993 року, щодо осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуть тільки за місцем основної роботи. Відповідно п. 2.14 цієї Інструкції в трудовій книжці працівника дані про роботу за сумісництвом містяться в окремому рядку. Запис про роботу за сумісництвом, за бажанням працівника, вносять до трудової книжки за основним місцем роботи на підставі довідки з місця роботи за сумісництвом. Однак, позивачем не надано суду, як доказ його роботи у відповідача, ані трудовий договір, ані трудову книжку з наявним в ній записом про прийняття на роботу. Також з листів які направлялися на адресу [PERSON] з ПрАТ "НФСК "Добробут" вбачається, що у товаристві відсутні будь-які відомості на підтвердження наявності між ними трудових правовідносин. Позивачем надані дві копії довіреностей які видавалися ПрАТ "НФСК "Добробут" на ім"я [PERSON] Згідно з ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, ці відношення мали саме цивільно-правовий характер. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається. Судом встановлено факт видачі довіреності в рамках цивільно-правових, а не в рамках трудових відносин. Позивачем цей факт не спростований. Трудове законодавство забезпечує особі, яка працевлаштовується на роботу за трудовим договором, низку істотних гарантій. Натомість на виконавця цивільно-правової угоди соціально-трудові пільги і гарантії (відпустка, вихідні дні, тривалість робочого часу, оплата праці при відхиленні від нормальних умов праці, виплата допомоги з тимчасової втрати працездатності тощо), передбачені трудовим законодавством для працівників не поширюються. Будь-яких доказів перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем, виконання та дотримання позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку не надано. Конституції України гарантує громадянам право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя роботою, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Перерахування відповідачем коштів за застраховану особу до Управління пенсійного фонду України у м. Харкові не є підтвердженням перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які працюють у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи за договорами цивільно-правового характеру. Таким чином, ПрАТ "НФСК "Добробут" за надання представництва за довіреністю було виплачено кілька разів у різному розмірі позивачу винагороду, що не можна ототожнювати з трудовим договором, оскільки останній має іншу правову природу. Водночас відповідно до статті 19 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" винагороди фізичним особам за надання послуг за угодами цивільно-правового характеру визначені об'єктом для нарахування страхових внесків. Статтею 11 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що громадяни виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру, підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, тобто є застрахованими особами. Роботодавці є страхувальниками для вищезазначених застрахованих осіб і відповідно - платниками страхових внесків до Пенсійного фонду. Згідно з даними персоніфікованого обліку (індивідуальними відомостями про застраховану особу) [PERSON] отримував грошові кошти з ПрАТ "НФСК "Добробут", з яких були сплачені страхові внески до ПФУ. Крім того, як вбачається з даних персоніфікованого обліку, [PERSON] в той же період отримував грошові кошти, з яких також сплачувалися страхові внески, і з інших страхових компаній. Відтак, позивач помилково вважає, що сама по собі сплата внесків до пенсійного фонду є підставою вважати особу, за яку такі внески сплачені працюючою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] звернувшись до суду з позовом про стягнення заробітної плати з ПрАТ "НФСК "Добробут" не навів суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності між ним та відповідачем трудових відносин. Відповідач в свою чергу заперечував їх наявність. Щодо вимог позивача про відшкодування йому моральної шкоди, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки судом не встановлено порушення будь-яких прав позивача відповідачем ПрАТ "НФСК "Добробут" .

Outcome: dismissed