Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

16 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування жилим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що йому на підставі договору міни від 06 серпня 2013 року, належить жилий будинок [ADDRESS]. В зазначеному жилому будинку з 29.01.2004 року зареєстрований відповідач [PERSON] Посилаючись на те, що відповідач за місцем реєстрації не проживає більше п"яти років, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, реєстрація відповідача в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні та утриманні житла, тому позивач на підставі норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з"явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Відповідно до п.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. За згодою позивача суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Згідно договору міни від 06 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач є власником жилого будинку [ADDRESS]. Попереднім власником даного будинку, відповідно до договору міни був [PERSON] В зазначеному жилому будинку, окрім його власника та членів його сім'ї, зареєстрований відповідач [PERSON], дата реєстрації якого 29.01.2004 року, що підтверджується будинковою книгою, копія якої долучена до матеріалів справи, а також адресною довідкою від 24.12.2013 року. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач більше п"яти років (до укладення договору міни) за місцем реєстрації не проживає, витрати по утриманню майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, що підтверджується довідкою вуличного комітету про склад сім"ї позивача від 12.09.2013 року, Актом від 27.11.2013, що був складений головою вуличного комітету. Отже, наслідком вищенаведених обставин є створення позивачу перешкод в користуванні належним останньому житлом та його утриманні. Так, Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 21/150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодаства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS] до 22 червня 2012 року, в подальшому він продав житловий будинок [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 2012 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу. За такого, суд вважає, що спосіб судового захисту, порушеного права позивача, обраний ним, не суперечить законодавству та може бути застосований судом, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved