Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

18.11.2019 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій позивачка просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнати право власності [PERSON] на 1/4 частку, [PERSON] на 1/4 частку, [PERSON] на 1/4 частку, [PERSON] на 1/4 частку. В обґрунтування вимог посилається на те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та іншим особам, належала на праві спільної сумісної власності трикімнатна квартира [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~11 березня 1997 року квартиру [ADDRESS] було продано її співвласниами на товарній біржі "Нерхуомість-Н" за 13 082 грн. \~ \~ \~ \~В той же день - 11 березня 1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Між сторонами, на Універсальній Товарній Біржі "Нерухомість-Н" було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №29 . Сторони повністю виконали умови договору та претензій один до одного не мали. Але у зв`язку з непосвідченням договору нотаріусом, позивачка не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. При цьому, оскільки вказана квартира придбана за кошти подружжя та дійтей, тому на думку позивачки є спільним майном всіх членів сім`ї, а частки в такому майні є рівними. За такого просить позов задовольнити. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. від 25.11.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 12.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. \~ \~ \~ \~18.02.2021 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 22.02.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу за вказаним позовом. \~ \~ \~ \~В судове засідання відповідачі не з`явилися, своїх представників не направили, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. \~ \~ \~ \~Частиною 1 статті 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~При цьому, пунктом 1 частини 3 статті 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Враховуючи наведене вище, суд розглядає справу за відсутності відповідачів. \~ \~ \~ \~Представниця позивачки в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення\~представниці позивачки,\~дослідивши письмові\~матеріали справи\~та докази,\~що містяться\~в ній,\~суд вважає,\~що позов\~підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено що [PERSON] та [PERSON] з 1989 року по 2012 рік перебували у шлюбі від якого вони мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказане підтверджується свідоцтвами про народження від 01.10.1991 року №353976 та від 26.03.1991 року №362689. \~ \~ \~ \~Згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.10.1996 року [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності трикімнатна квартира [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів №127 від 18.10.1996 року надано дозвіл [PERSON] на обмін від імені дітей [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~11 березня 1997 року квартиру [ADDRESS] було продано її співвласниками на товарній біржі "Нерхуомість-Н" за 13 082 грн. \~ \~ \~ \~В той же день 11.03.1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбала за 7025 грн., квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,2 кв.м., в якій дві жилі кімнати - житловою площею 29,7 кв.м., що підтверджується копією Договору купівлі-продажу нерухомого майна №29, складеному та зареєстрованому 11.03.1997 року на Універсальній Товарній Біржі "Нерухомість-Н". \~ \~ \~ \~Згідно висновку оцінювача про вартість об`єкту оцінки ПП Консалтингової фірми "Снейл" від 13.11.2019 року, нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею - 44,1 кв.м., житлова - 29,7 кв.м., власником якого є [PERSON] , ринкова вартість майна складає: 372 000 грн. 00 коп. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст.\~227\~ЦК УРСР\~1963\~року,\~що діяв\~на час\~укладення договору\~купівлі-продажу №29 від 11.03.1997 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору №29 від 11.03.1997 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Універсальній Товарній біржі «Нерухомість-Н», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Договір купівлі-продажу №29, було складено та зареєстровано 11.03.1997 року на Універсальній Товарній Біржі «Нерухомість-Н». При цьому, здійснивши державну реєстрацію в КП «ММБТІ» право власності на вказану квартиру за р.№17422 від 17.03.1997 року, держава цим самим визнала право власності позивачки на спірну квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири у 2001 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №29, складеному та зареєстрованому 11.03.1997 року на Універсальній Товарній Біржі «Нерухомість-Н», за яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,1 кв.м., в якій дві житлові кімнати - житловою площею 29,7 кв.м. Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,1 кв.м., в якій дві житлові кімнати - житловою площею 29,7 кв.м. за №29, складеному та зареєстрованому 11.03.1997 року на Універсальній Товарній Біржі «Нерухомість-Н», дійсним. Зважаючи на викладене, позов в цій частині підляає задоволенню. За правилами статтей 22 та 23 КпШС, який був чинним на момент здійснення правочинів щодо спірного нерухомого майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до статтей 77-79 КпШС за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. У разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР. Таким чином, матеріалами справи підтверджується що діти - [PERSON] [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS] та на кошти отримані після її відчудження була придбана квартира [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~При цьому, Рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів №127 від 18.10.1996 року надано дозвіл [PERSON] на обмін від імені дітей [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] . Наведені факти свідчать про те, що квартиру [ADDRESS] було придбано не лише за рахунок коштів подружжя [PERSON] та [PERSON] , а і за рахунок особистих коштів їх дітей [PERSON] та [PERSON] , які належали останнім у зв`язку з відчуженням квартири [ADDRESS] , співвласниками якої вони були і мали б використовуватись за рішенням органу опіки і піклування виключно на набуття їх законним представником іншого житла. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (1963 року), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України, айно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). При цьому, частинами 1-4 статті 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином враховуючи наведене вище, позовна вимога щодо визнання квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є обгрунтованою та підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~При цьому, позивачкою заявлено вимогу про визнання права власності по 1/4 частини на спірне нерухоме майно за кожним із співвласників. \~ \~ \~ \~Відповідно до частин 1 та 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частинами 1 та 2 статті 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Таким чином, позивачка реалізувала своє право на звернення до суду та самостійно визначила свою частку майна, як співвласника квартири [ADDRESS] в розмірі 1/4, що відповідає обставинам справи та приписам частини 2 статті 372 ЦПК України. Натомість, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки про визнаня за [PERSON] на 1/4 частку, [PERSON] на 1/4 частку, [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , оскільки такі вимоги вказаними особами не заявлялися, та вони не позбавлені можливості у відповідності до приписів статті 372 ЦК України досягти домовленості щодо поділу спільного майна, або в установленому законом порядку ініціювати відповідне судове провадження. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). \~ \~ \~ \~Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. \~ \~ \~ \~За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. \~ \~ \~ \~Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial