Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

22 вересня 2015 позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу ни тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, та просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON], з 01.12.2015 року по 01.01.2016 року до Ізраїлю. В подальшому позивач надала до суду уточнену позовну заяву, та просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], в супроводі матері [PERSON], з 01.04.2016 року по 01.05.2016 року до Ізраїлю. В обгрунтування позовних вимог позивач вказала, що позивач знаходилась у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 18.07.2003 року по 28.05.2012 року, від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. З часу розірвання шлюбу, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться розвитком дитини. Про надання дозволу виїзду сина з матір'ю за кордон для відвідування родичів та оздоровлення, відповідач безпідставно заперечує, категорично відмовляється відвідати нотаріуса для оформлення належним чином документів, що дозволять виїхати дитині за кордон. Виходячи з викладеного позивач просила суд заявлені вимоги задовольнити. У судове засідання сторони не з'явились, від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, вказав, що на задоволенні позову наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, про причини неявки суд не сповістив. Представник третьої особи надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Справа розглядалася судом у порядку заочного провадження з дотриманням вимог ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, перевіривши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 18.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після укладання шлюбу позивач отримала прізвище чоловіка - [PERSON], відповідно до свідоцтва про одруження /а.с.7/. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] /а.с.8/. Згідно пояснень позивача подружне життя з відповідачем не склалося. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.05.2012 року, шлюб між сторонами розірвано /а.с.9/. 18.08.2015 року позивач уклала шлюб з [PERSON], після укладання шлюбу позивач отримала прізвище чоловіка - [PERSON], згідно свідоцтва про укладання шлюбу /а.с.11/. Як вбачається з пояснень позивача, у Ізраїлі мешкають її родичі по лінії матері - дід [PERSON] та тітка [PERSON] /а.с.12-20/. Метою надання дозволу ни тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON] є те, що позивач хоче познайомити свого сина зі своїм дідусем, якому вже виповнилося 79 років та зі своєю тіткою, оскільки вважає, що дитина має право на спілкування зі своїми родичами. Адміністрація шкоди, де навчається дитина, надала довідку про те, що не заперечує проти поїздки [PERSON] (за сімейними обставинами) до Ізраїлю у період з 01.04.2016р. по 01.05.2016р., програма буде відпрацьована за рахунок ущільнення матеріалу. В свою чергу, кожного разу коли позивач зверталася до відповідача з приводу надання дозволу на тимчасовий виїзд сина за межі України до держави Ізраїль, відповідач кожного разу відмовляв. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Зважаючи на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем (судовий збір у розмірі 487,20 грн.) - підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved