Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про захист честі і гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, стягнення судових витрат. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки відповідач зверталася у відповідні органи щодо захисту свого порушеного права і інтересів дитини. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач в позові зазначає три звернення відповідача, в яких, на думку позивача, містяться вислови, що ображають його честь і гідність. Так, 27.02.2013 року відповідач [PERSON] звернулася до начальника міського відділу УМВС із заявою на дії позивача, в якій зазначено про необхідність прийняття міри впливу та проведення профілактичної бесіди з [PERSON], «який 27.02.2013 р. по вул. Тичини вчинив словесний конфлікт в ході якого ображав нецензурною лайкою [PERSON], шарпав за одяг та волосся, погрожував фізичною розправою, намагався відібрати спільну дитину» (а.с.5). При перевірці фактів звернення 27.02.2013р. дільничним інспектором було отримано інформацію до заяви від [PERSON] (а.с.92,8), в якій зазначається, що подружжя [PERSON] на стадії судового розгляду проходить розірвання шлюбу так як «чоловік [PERSON] являється психічно хворим, однак офіційно це не доведено, вимагає зустрічі з дитиною (2-х річний син), що можливо тільки в присутності матері…», «27.02.2013 р. по вул.Тичини вчинив словесний конфлікт в ході якого ображав нецензурною лайкою [PERSON], шарпав за одяг та волосся, погрожував фізичною розправою, намагався відібрати спільну дитину». Матеріали перевірки Пасічнянського МВ УМВС було витребувано в оригіналі для огляду судом (а.с.30). За результатами даного звернення було складено протокол про адміністративне правопорушення, постановою судді Івано-Франківського міського суду від 30.04.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст..173-2 ч.1 КУпАП (а.с.15), а постановою судді апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.05.2013 року було скасовано постанову Івано-Франківського міського суду від 30.04.2013 року та провадження у справі закрито за відсутністю в його діях події і складу адмінправопорушення (а.с.31-32). 05.03.2013 року [PERSON] звернулася до начальника управління у справах сім'ї, молодіжної та гендерної політики виконкому Івано-Франківської міської ради, що зареєстровано 07.03.2013 р., про протиправну поведінку [PERSON] стосовно [PERSON] та забезпечення безпеки дитини, в тому числі «обмежити спілкування дитини з психічно-неврівноваженою людиною», саме на ці слова вказує позивач щодо приниження його честі та гідності (а.с.7). Дане звернення було переадресоване також до начальника МВ УМВС для належного реагування (а.с.56) і долучено до матеріалів перевірки за зверненням від 27.02.2013 року. 25.03.2013 року відповідач звернулася вкотре до начальника міського відділу УМВС із заявою на дії позивача, в якій зазначено, що [PERSON] погрожує по телефону, взнавши де тимчасово проживає мати з сином, 24.03.2013 року прийшов за даною адресою та стукав у вікна і двері, чим налякав дитину, тому заявниця хвилюється за своє здоров'я та дитини (а.с.35). За результатами розгляду даної заяви, затверджено 08.04.2013 року начальником Івано-Франківського МВ УМВС в області висновок, з якого вбачається про конфлікт між подружжям з приводу спілкування з сином [PERSON], [INFO], при цьому [PERSON] винесено офіційне застереження про недопущення насильства в сім'ї, а з [PERSON] проведено профілактичну бесіду про не створення перешкод в спілкуванні з дитиною до винесення рішення суду (а.с.45). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.05.2013 року було розірвано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], малолітнього сина [PERSON], [INFO] залишено проживати з матірю, при цьому відмовлено в задоволення зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. При цьому позивач вважає що в даних трьох зверненнях міститься інформація, яка ображає його честь і гідність. Суд відхиляє доводи позивача щодо обґрунтованості його позовних вимог з підстав зазначених ним, виходячи з наступного. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати також інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. На відміну від перевірки істинності фактів, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа "Лінгенс проти Австрії"). Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа "Лінгенс проти Австрії"), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Надаючи оцінку викладеним у трьох зверненнях [PERSON] фактів щодо поведінки [PERSON] стосовно неї та їхньої дитини та чи дана інформація є недостовірною і такою, що спричинила шкоду позивачу, завдану поширенням такої недостовірної інформації органам внутрішніх справ та органам у справах сімї, молодіжної та гендерної політики виконкому Івано-Франківської міської ради, суд звертає увагу, що в даних зверненнях особа вказує на характер поведінки її чоловіка, оцінюючи його поведінку та вчинки, її звернення адресуються в органи, які розглядають таку категорію звернень і стосуються захисту прав особи та дитини, ця інформація не поширена особам, які не уповноважені розглядати такі звернення, тобто постороннім особам, тому доводи позивача про порушення його честі і гідності, не знаходять свого підтвердження. Судом також встановлено, що між колишнім подружжям склалися неприязні відносини, пов'язані з розірванням шлюбу та визначенням місця проживання їхньої дитини. Окрім того, в підтвердження неврівноваженої інколи поведінки колишнього чоловіка [PERSON], відповідач надала виписку з історії хвороби (а.с.72). Як слідує з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною є інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Як слідує з роз'яснень п.16 цієї ж постанови, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. З врахуванням цього, суд приходить до висновку, що факти які викладалися в зверненнях відповідача, перевірялися відповідними органами внутрішніх справ та органами влади, в повноваження яких входить розгляд таких звернень, встановлювались дійсно неприязні конфліктні стосунки між подружжям та підтверджувалися частково факти, зазначені заявницею. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Тому, посилання позивача на позов [PERSON] та на рішення Івано-Франківського міського суду від 24.05.2013р., які стосувалися розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини (а.с.60, 62-65), як такі, що ображають його честь та гідність також не заслуговують на увагу суду. Звернення позивача до Верховної Ради України, голови Комітету з питань верховенства права та правосуддя, ВККС України стосовно непогодження з рішеннями суддів, не є підставою для нечинності та незаконності цих рішень як стверджує позивач (а.с.70, 69, 71). Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Оскільки, суд не знайшов підстав вважати, що інформація зазначена у зверненнях відповідача є такою, що принижує його честь і гідність, а також є недостовірною (з врахуванням також і судових спорів щодо визначення місця проживання дитини), тому вона також і не підлягає спростуванню за ст..277 ЦК України таким же способом, як і була поширена, як ставить позовною вимогою позивач. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 275-277, 280 ЦК України,

Outcome: dismissed