Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

06 травня 2015 року [PERSON] подала до суду позов, яким просила визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] та 1/2 частитни земельної ділянки для його будівництва і обслуговування, укладеного сторонами 06 листопада 2013 року, а також визнати за нею право приватної власності на вказані частки об"єктів нерухомості. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з продавцем дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору і відбулося його повне виконання, тоді як від нотаріального посвідчення відповідач ухиляється. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що їй та відповідачу на праві спільної часткової власності по 1/2 частині належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, по [ADDRESS], розташований на земельній ділянці для його будівництва та обслуговування площею 0,0605га. Оскільки відповідач виїхав за іншою адресою, потреби у вказаному житлі не має, а їй винен грошові кошти у сумі 10000грн., то домовились про оформлення договору дарування його частки на ім"я спільного сина. Нотаріальне посвідчення угоди потребує підготовки документів і матеріальних витрат. У зв"язку з цим, за рекомендацією нотаріуса, вирішили через суд посвідчити договір купівлі-продажу, який фактично не укладали. Відповідач позовні вимоги визнав. Показав, що про договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки у належній йому частці не йшлося. Кошти від позивачки дійсно отримував, але у борг. Звернення до суду мало місце з метою економії коштів на нотаріальне посвідчення договору дарування. Заслухавши сторони та дослідивши представлені докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі перебували у юридично зареєстрованому шлюбі, про розірвання якого 09 серпня 2001 року зроблено актовий запис №111 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області України (а.с.10). 10 вересня 2002 року приватний нотаріус Снігурівського районного нотаріального округу згідно із заявою колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] посвідчила, що в спільному майні колишнього подружжя, придбаному ними за час шлюбу, право на одну другу частку належить [PERSON] щодо житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями в [ADDRESS], належного [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Снігурівською державною нотаріальною конторою 15 червня 1989 року. Свідоцтво про право власності зареєстровано у Снігурівській філії Миколаївського міжміського бюро техінвентаризації (а.с.9). Об"єкт нерухомості розташований на земельній ділянці площею 0,0605га, право приватної власності на яку посвідчено на ім"я [PERSON] за Державним актом серії [NUMBER], зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3217 (а.с.13). Згідно представлених розписок відповідач у позивачки 10 лютого та 30 травня 2014 року взяв у борг 7000грн. та 5000грн. з визначенням терміну їх повернення. Відповідач як власник частки у спільному майні будь-яких дій на розпорядження своєю власністю не чинив. У суді сторони визнали факт того, що між ними угода про купівлю-продаж об"єктів нерухомості, про затвердження якої просила позивачка, не укладалася. В силу ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки сторони взагалі не укладали договору купівлі-продажу, який потребує нотаріального посвідчення, позовні вимоги є безпідставними та у їх задоволенні належить відмовити. Також, суд вважає необхідним зазначити, що в силу ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-IV, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Outcome: dismissed