Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 31.07.2018 року звернулася до суду із позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS], 1/2 частина якої належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 31.10.2003 року, а інша 1/2 частина цієї квартири на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14.01.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17812256. У вказаній квартирі також зареєстрований відповідач [PERSON], який не проживає у ній з 2005 року, що підтверджується актом КП "Наше місто" № 140 від 14.05.2018 року. З цього акту також вбачається, що відповідач на момент видачі акту проживає в м. Донецьку. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25.09.1976 року відповідач є сином позивача. З того часу, як територія міста Донецька стала тимчасово непідконтрольною українській владі, вона з сином втратила зв'язок. Отже, відповідач не проживає в належній їй квартирі понад строки, встановлені законодавством. Позивач вважає, що, відповідач, будучі відсутнім у житловому приміщенні більше одного року, втратив право користування ним, а реєстрація відповідача у вказаному приміщенні створює їй перешкоди у здійсненні права власності на майно відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позивач [PERSON]. у судове засідання не з» явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. На задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився без повідомлення причин, відзив не подавав. Згідно ст.281 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріли справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача законні, обгрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі за наступних підстав: Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 31.10.2003 року позивачу [PERSON] належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17812256 інша 1/2 частина цієї квартири належить позивачу на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14.01.2008 року (а.с.9). Як вбачається з акту КП "Наше місто" № 140 від 14.05.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але з 2005 року не проживає. З цього акту також вбачається, що відповідач на момент видачі акту проживає в м. Донецьку (а.с.12). Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 316 ЦК України визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. До змісту права власності закон відносить права власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України. За змістом положень ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Втім, власник майна, згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Такі ж самі положення передбачені й п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved