Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позов обґрунтувала тим, що працює на посаді помічника директора з кадрової роботи КЗЛОР «Самбірський фаховий педагогічний коледж імені Івана Филипчака» з 01.09.1999 року. В червні 2020 року отримала доручення директора надіслати копію відзиву на позовну заяву викладачу коледжу [PERSON] , де вияснилось, що до позовної заяви [PERSON] додала копію паспорта з реєстрацією за адресою: [ADDRESS] , а в особовій справі позивачки копія паспорта з адресою: [ADDRESS] . Для вияснення розбіжності в її персональних даних, 29 травня 2020 року зателефонувала [PERSON] , у відповідь на яке відповідачка 09.06.2020 року подала доповідну записку на ім`я директора коледжу. У своїй пояснювальній записці на ім`я директора від 09.06.2020 року відповідачка зазначила, що її (позивача) дії є непрофесійними та такими, що здійснюють нею тиск на виконання нею своїх професійних обов`язків викладача. Крім цього, в документі, який відноситься до офіційних ділових документів, висловила дирекції коледжу про неї негативну інформацію, яка, в свою чергу, є неправдивою та дискредитує її в очах адміністрації коледжу, а самещодо: - недостовірності інформації, поданою нею у доповідній записці, тобто, брехні; - безпідставного залучення до надуманого особисто нею якогось конфлікту кількох невідомих їй працівників коледжу, тобто, звинувачення її у невиробничих відносинах, використовуючи при цьому свої посадові обов`язки; - у нібито втраті чи пошкодженні нею документів з її персональними даними, які вона подала у відділ кадрів; - у поданні нею їй якихось повідомлень про проведення чергової атестації викладачів коледжу; - у відмові надати копії наказу про проведення анонімного опитування серед студентів коледжу та копії наказу про оголошення їй догани; - у здійсненні нею тиску як представника адміністрації на неї при виконанні її професійних обов`язків викладача. Зокрема, в діловому офіційному документі подала неправдиву дирекції коледжу інформацію щодо телефонних перемовин з нею, які вона проводила в присутності працівників коледжу; -невідомі відповідачці працівники, яких вона просила їй зателефонувати є: [PERSON] - завідувачка канцелярією коледжу, [PERSON] співпрацівниця по цикловій комісії та кума; -жодних письмових звернень в канцелярії коледжу про надання відповідачці копії наказу про оголошення їй догани не поступало. [PERSON] про ознайомлення з проведенням анонімних опитувань в коледжі та оголошення їй догани проставила на цих документах свій особистий підпис і дату. Копії цих документів знаходяться у її позовній справі; -із заявою про внесення змін до персональних даних відповідач зверталась лише про зміну свого статусу у зв`язку з одруженням і копія даного документа знаходиться в особовій справі. Інших документів щодо змін у персональних даних [PERSON] у відділ кадрів коледжу не поступало; -питання атестації викладачів коледжу не входить в компетенцію очолюваного нею відділу кадрів, вона не являється членом атестаційної комісії і тому не могла кого-небудь інформувати про діяльність атестаційної комісії, про що відповідачці добре відомо; -вона ( позивач) не має жодного відношення до навчального процесу у коледжі і відповідно не може здійснювати будь-якої форми тиск на виконання своїх професійних обов`язків викладачів. Питання про звернення відповідачкою із заявами та проведення атестації у її доповідній записці не згадувались. Вважає, що відповідач свідомо з метою її зганьбити, принизити та заплямувати її ділову репутацію, виклала недостовірну та неправдиву інформацію в діловому офіційному документі, який підлягає обов`язковій реєстрації та архівному зберіганню в коледжі і як педагог порушила правила академічної доброчинності та педагогічної етики. Тому просить постановити рішення, яким зобов`язати відповідачку спростувати вказане у тексті своєї пояснювальної записки шляхом подання дирекції коледжу службової записки за своїм ім`ям, надіславши її через канцелярію коледжу та вибачитись у ній за подання негативної соціальної інформації про неї, як посадової особи, в очах адміністрації коледжу, стягнути з відповідачки на її користь витрати, пов`язані з розглядом справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] наполягала на задоволенні заявлених вимог, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що в офіційному документі відповідачка умисно принизила її честь та гідність, подавши неправдиву інформацію щодо її професійних здібностей, порушила її немайнові права. Просила стягнути з відповідачки у її користь понесені нею судові витрати. Заперечила у своєму письмовому поясненні на відзив щодо стягнення з неї (позивачки) судових витрат, понесених за надання правової допомоги, вважаючи їх безпідставними та необгрунованими, так як відповідач мала можливість врегулювати спір у позасудовому порядку. Окрім того, розмір таких витрат не відповідає її посадовому окладу, який становить 5607 гривень. Відповідач [PERSON] та її представник Гула С.Є. в судовому засідання позову не визнали, подали відзив на позов, в якому зазначили, що що відповідач у своїй пояснювальній записці висловлювала свої оціночні судження, думку та критичну оцінку певних фактів і недоліків, не маючи наміру на меті образити чи принизити позивачку, що у відповідності до ст. 227 ЦПК України не може бути предметом судового захисту. Окрім того, вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем, так як інформація була поширена від імені юридичної особи. Зазначає, що позивачка не довела, що поширена відповідачем інформація є недостовірною і внаслідок такого поширення були порушені її особисті немайнові права. У своєму відзиві на позовну заяву зазначила, що з її представником уклала договір для надання правової допомоги. Вартість наданих послуг становить 10 500 грн., які просить стягнути з позивачки в її користь. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді помічника директора з кадрової роботи КЗЛОР «Самбірський фаховий педагогічний коледж імені Івана Филипчака» з 01.09.1999 року. В червні 2020 року отримала доручення директора надіслати копію відзиву на позовну заяву викладача коледжу [PERSON] , де вияснилось, що до позовної заяви остання додала копію паспорта з реєстрацією за адресою: [ADDRESS] , а в особовій справі позивачки копія паспорта з адресою: [ADDRESS] . Для вияснення розбіжності в її персональних даних, 29 травня 2020 року зателефонувала [PERSON] , у відповідь на яке відповідачка 09.06.2020 року подала доповідну записку на ім`я директора коледжу. Як убачається зі змісту пояснювальної записки на ім`я директора від 09.06.2020 року, відповідачка зазначила, що відповідачка надала недостовірну інформацію щодо змісту телефонної розмови, для вирішення спору безпідставно залучила кілька працівників коледжу, вважає її (позивачки) дії позивачки є непрофесійними та такими, що здійснюють нею тиск на виконання нею своїх професійних обов`язків викладача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто, обов`язок доказування покладений на сторони. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Стаття 55 Конституції України визначає, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В той же час, відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Стаття 200 ЦК Українивизначає, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Стаття 269 ЦК України визначає, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (стаття 270 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі«Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, на підставі статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів особи, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає справи про захист гідності, честі та ділової репутації. Огляд судової практики КЦС ВС «демократичного суспільства» (рішення від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України» (Karpyuk and others v. Ukraine). Установивши, що між сторонами існує спір щодо звільнення відповідачки з посади суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, яка працює провідним заступником директора з правових питань КНП «Василівський Центр ПМСД» Василівської районної ради Запорізької області, оскільки поширена інформація, є її власною оцінкою дій відповідача в умовах існуючого між сторонами конфлікту та цивільно-правового спору, а тому за своєї суттю є думками та переконаннями відповідача, які не можуть бути предметом перевірки на предмет істинності, а отже, є оціночними судженнями. Таким чином, позивач має можливість скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на висловлення власної оцінки обставин справи у тому самому засобі масової інформації у разі незгоди із поширеними відповідачем судженнями, надавши їм власну оцінку. Також, важливу роль відіграє поширювач інформації, а також джерело, звідки вона була здобута. Ким є особа, щодо якої висловлюється думка інших осіб. Отже, провівши системний аналіз діючого законодавства України, взявши до уваги відповідну судову практику та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, вивчивши процесуальні заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширенні інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус "недостовірної", такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У цьому конкретному випадку у розпорядженні суду немає даних про те, що фактично зазначені в пояснювальній записці відповідачки відомості були спрямовані на поширення недостовірної інформації щодо позивача, приниження її честі, гідності та ділової репутації. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити в частині визнання інформації викладеної відповідачкою [PERSON] недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та репутацію позивача, а також зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються у зв`язку з відмовою в задоволенні позову. У своєму відзиві на позовну заяву відповідачка [PERSON] просить покласти на позивачку [PERSON] судові витрати, які вона понесла за договором про надання правової допомоги на оплату гонорару адвоката в сумі 10 500,00 гривень. На підтвердження вимоги надано копію ордера, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, квитанція про сплату гонорару адвокату на вищевказану суму. Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт), інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку подані відповідачем. Відповідачка наголошує увагу суду на тому, що для захисту своїх прав у даному питанні та представництва її інтересів у суді вона була змушена звернутися до фахівця у сфері права - адвоката Гули Сергія Євгеновича (Представник) щодо реалізації свого права на професійну правничу допомогу. Між Відповідачем та Представником був підписаний відповідний договір про надання правової допомоги від 29 жовтня 2020 року. Ціна договору за надання відповідної правової допомоги становить 10 500,00 грн. Ця сума була сплачена в повному обсязі, на що є відповідне підтвердження, а саме відповідний фіскальний чек, який був виданий адвокатом. Адвокатом Гулою Сергієм Євгеновичем в даній справі позивачу були надані наступні послуги щодо правової допомоги з відповідною вартістю, а саме: 1.Вивчення документів Позивача - 5 000,00 грн. 2.Складання Відзиву на позов - 3 500,00 грн. 3.Участь у судових засіданнях - 2 000,00 грн. Разом - 10 500,00 грн. А тому просить стягнути з позивачки вищевказану суму витрат, пов`язаних з розглядом даної справи в суді. За таких обставин, суд вбачає наявність підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed