Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення вихідної допомоги. Свій позов мотивує тим, що з 06 вересня 1996 року вона прийнята на роботу у ВАТ по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" на посаду контролера газового господарства служби обліку газу. В подальшому, з 20 травня 2002 року вона переведена на посаду диспетчера автомобільного транспорту автотранспортної служби ВАТ «Волиньгаз», правонаступником якого є ПАТ по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз". З 26 лютого 2007 року вона працювала у ПАТ «Волиньгаз» на посаді інженера з підготовки кадрів. 23 грудня 2015 року, відповідно до наказу №419-к від 23 грудня 2015 року, її звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 с. 40 КЗпП України. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2016 року в справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Волиньгаз» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, [PERSON] поновлено на посаді інженера з підготовки кадрів ПАТ «Волиньгаз» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4550,96 грн. Зазначає, що після поновлення її на роботі, адміністрацією ПАТ «Волиньгаз» допущено по відношенню до неї порушення трудового законодавства, колективного договору та правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме: її не ознайомлено з посадовою інструкцією, не ознайомлено з наказами, які були видані за період її відсутності, її робоче місце не облаштоване технікою, необхідною для виконання посадових обов'язків, не забезпечили канцелярським приладдям, її безпідставно було направлено на медичний огляд, їй безпідставно відмовляли в наданні відпустки без збереження заробітної плати, відмовили й в наданні щорічної основної відпустки і виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, їй не підвищили заробітну плату. Вказує, що в зв'язку з наведеними порушеннями, вона подала заяву про звільнення з роботи згідно частини 3 статті 38 КЗпП України, яку роботодавцем було отримано 13 липня 2016 року. 18 липня 2016 року, 21 липня 2016 року і 01 серпня 2016 року вона подавала заяви з проханням надати їй копію наказу про звільнення з роботи, заповнену трудову книжку, а також провести розрахунок з нею. Станом на 09 серпня 2016 року трудову книжку їй не видали, остаточний розрахунок при звільненні ПАТ «Волиньгаз» з нею не проведено. На підставі наведеного, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просить визнати дії ПАТ «Волиньгаз» щодо не звільнення її із займаної посади згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору, не законними; зобов'язати ПАТ «Волиньгаз» видати наказ про звільнення її, [PERSON], із займаної посади згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору; зобов'язати ПАТ «Волиньгаз» у відповідності до ст. 47 КЗпП України, провести розрахунок з нею і видати їй трудову книжку з записом про звільнення із займаної посади, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору; стягнути з ПАТ «Волиньгаз» на її користь середній заробіток за весь час затримки при звільненні в сумі 18 881,79 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі. В матеріалах справи наявні письмові заперечення (а.с.72-75), в яких зазначено, що [PERSON], згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 07 червня 2016 р., поновлено на посаді інженера з підготовки кадрів 08 червня 2016 р. ЇЇ допущено до виконання своїх посадових обов'язків, забезпечено робочим місцем та необхідною технікою, про що складено відповідний акт від 08 червня 2016 р. З правилами внутрішнього трудового розпорядку та умовами колективного договору [PERSON] ознайомлена під підпис 09 червня 2016 р. З посадовою інструкцією позивач ознайомлена 20 листопада 2010 р. Крім того, за зверненням позивача в ПАТ «Волиньгаз» проведено позапланову перевірку Управлінням Держпраці у Волинській області, за результатами якої порушень законодавства про працю, на які звертає увагу позивач, не виявлено. Таким чином, підстав для звільнення за п.3 ст. 38 КЗпП України немає, відповідно відсутній обов'язок виплати вихідної допомоги. Станом на 15 липня 2016 року позивач перебувала у черговій відпустці. 21 липня 2016 р. ПАТ «Волиньгаз» отримало листок непрацездатності [PERSON], з якого вбачається, що вона перебувала на лікарняному з 11 липня 2016 року по 21 липня 2016 року, а тому було видано наказ про продовження їй відпустки з 25 липня 2016 року по 03 серпня 2016 року. Оскарження дій ПАТ «Волиньгаз» щодо не звільнення [PERSON] із займаної посади згідно ч.3 ст. 38 КЗпПУ - не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представників відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що 06 вересня 1996 року позивач була прийнята на роботу у відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» на посаду контролера служби обліку газу на підставі наказу №150-к від 06.09.1996р. З 20 травня 2002 року [PERSON] була переведена на посаду диспетчера автомобільного транспорту автотранспортної служби ВАТ «Волиньгаз» відповідно до наказу про переведення №150-к від 20 травня 2002р. З 26 лютого 2007 року позивач працювала у ПАТ «Волиньгаз» на посаді інженера з підготовки кадрів, що вбачається з наказу про переведення №43-к від 26 лютого 2007р. 23 грудня 2015 року, згідно наказу № 419-к від 23 грудня 2015року, позивача звільнено з роботи, у зв'язку із скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2016 року [PERSON] поновлено на посаді інженера з підготовки кадрів у ПАТ по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" з 23 грудня 2015 року (а.с.41-43). Згідно наказу ПАТ по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" від 08 червня 2016 року №146 [PERSON] поновлено на посаді інженера з підготовки кадрів управління з персоналу ПАТ "Волиньгаз" з 23 грудня 2015 року та допущено її до фактичного виконання обов'язків (а.с.90). Встановлено, що [PERSON] подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку із порушенням працедавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Заява датована 12 липня 2016 року, надіслана роботодавцю поштою, отримана ПАТ «Волиньгаз» 13 липня 2016 року (а. с. 3,4). Згідно з ч. 1 п. 4 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 КЗпП України). Статтею 38 КЗпП України передбачено розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. В ч. 3 цієї статті зазначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Обґрунтовуючи своє звернення до суду позивач посилається на порушення відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору, що є, на її думку, причиною звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №04-0017/244 Управління Держпраці у Волинській області від 12 серпня 2016 року, встановлено, що після поновлення [PERSON] на роботі, її забезпечено робочим місцем, кабінет обладнано необхідними меблями, ком'ютерною технікою та засобами зв'язку. З правилами внутрішнього трудового розпорядку та умовами колективного договору [PERSON] ознайомлено 09 червня 2016 року. З посадовою інструкцією її ознайомлено 20 листопада 2010 року. 11 липня 2016 року голові правління ПАТ «Волиньгаз» надійшла заява [PERSON] датована 02 липня 2016 року з проханням надати частину щорічної відпустки з 11 липня 2016 року по 24 липня 2016 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. Згідно наказу від 13 липня 2016 року №255-в позивачу надано відпустку з 11 по 24 липня 2016 року З даним наказом [PERSON] ознайомлена 21 липня 2016 року із зауваженнями. ПАТ «Волиньгаз» листом від 13 липня 2016 року №1073/15-01 повідомило [PERSON] про надання їй відпустки і просить з'явитися у відділ кадрів товариства для ознайомлення з наказом про надання відпустки. ПАТ «Волиньгаз» листом від 19 липня 2016 року №1106/15-01 повідомило [PERSON] про надання їй відпустки терміном 14 календарних днів і запросило з'явитись для ознайомлення з відповідним наказом (а.с.87-88). Крім того, даним актом встановлено, що відповідно до листка непрацездатності від 08 липня 2016 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 10 червня по 08 липня 2016 року. Згідно листка непрацездатності від 11 липня 2016 року позивач перебувала на лікарняному з 11 липня по 20 липня 2016 року. Таким чином, позивач, звертаючись до ПАТ «Волиньгаз» з заявою від 12 липня 2016 року, просила звільнити її із займаної посади з 15 липня 2016 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП, хоча в зазначений період перебувала на лікарняному, надала лікарняні листи відповідачу для оплати. Крім того, станом на 15 липня 2016 року позивач перебувала у щорічній основній відпустці. Судом встановлено, що на час розгляду справи позивач продовжує перебувати в трудових відносинах з відповідачем. У відповідності до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 31 жовтня 2012 року та в інших постановах про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Позивач не ставить питання про розірвання трудового договору з відповідачем, а тому її вимоги про покладення зобов'язань на відповідача щодо звільнення з 15 липня 2016 року не є належним способом захисту її прав, оскільки видача наказу про звільнення з роботи позивача є безпосереднім повноваженням роботодавця. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд встановив відсутність порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору (ст.38 КЗпП України), а тому і не має підстав для стягнення на користь позивача вихідної допомоги відповідно до вимог ст.44 КЗпП України.

Outcome: dismissed