Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

16.10.2014 року [PERSON] міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради, [PERSON], [PERSON], про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на землю. 04.05.2016 року позивач змінив предмет позову, просив суд визнати незаконними та скасувати пункти 38, 38.1 рішення [PERSON] міської ради №36/61 від 04.09.2009, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 982 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по пров. Авіаційному, 1 у місті Миколаєві. Визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії ЯИ №140175 від 28.10.2009 з кадастровим номером 4810136300:12:001:0003, виданий [PERSON] та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.12.2009 за № 010949702135. Повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі [PERSON] міської ради земельної ділянки площею 982 кв.м про провулку Авіаційному, 1 у м. Миколаєві з кадастровим номером 4810136300:12:001:0003 шляхом витребування її у [PERSON]. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що пунктом 29 рішення [PERSON] міської ради від 30.01.2009 №33/37 ТОВ «Миколаївбудпроект» надано дозвіл для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 23502кв.м. з метою надання її в оренду строком на 10 років для обслуговування придбаного майна по вул. Спортивній, 25. Таким чином, [PERSON] міською радою незаконно, без проведення земельних торгів було надано ТОВ «Миколаївбудпроект» в оренду земельну ділянку площею 22002 кв.м. (22156 55 - 99 = 22002), з яких 20236 кв.м. зайняті зеленими насадженнями. Враховуючи що ТОВ «Миколаївбудпроект» станом на 04.09.2009 не мало законних підстав розпоряджатися спірною земельною ділянкою, в проекті землеустрою наявне недійсне погодження (нікчемний правочин) ТОВ «Миколаївбудпроект» на передачу громадянину земельної ділянки (нікчемність даного правочину передбачено ч. ч. 1, 2, 4 ст. 203, ч. ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 219 Цивільного кодексу України), а також те, що міська рада розпорядилася земельною ділянкою у порушення наведених вище вимог містобудівного законодавства, а також ст.ст. 58, 60, 62. 83. 87. 88 Земельного кодексу України, рішення [PERSON] міської ради № 36/61 від 04.09.2009 в частині надання земельної ділянки у власність [PERSON] також є незаконним. У порушення зазначених вище вимог законодавства, на підставі оскаржуваного рішення міської ради [PERSON] було видано Державний акт серії ЯИ № 140175 на право власності на відповідну земельну ділянку. У подальшому, 14.05.2010 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки по пров. Авіаційному, 1 з [PERSON], на підставі чого останній було видано Державний акт серії ЯЛ № 607775 на право власності на зазначену земельну ділянку. Разом з тим, оспорюваний договір суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним. Зазначені вище незаконні дії порушують інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин, що є підставою для здійснення органами прокуратури захисту в суді інтересів держави. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що позивачем при зверненні до суду пропущений строк позовної давності, оскільки про виділ спірної земельної ділянки, державним органам, які надавали погодження на виділ земельної ділянки було відомо ще у 2009 році і в даному випадку перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган, а не прокурор, в звязку з чим, просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Крім того, вважала, що причини пропуску позивачем строків позовної давності судом не можуть бути визнані поважними з огляду на обсяг владних повноважень органів державної влади, яким про спірне рішення було відомо під час надання дозвільних документів на погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Органи прокуратури зобовязані були своєчасно здійснити перевірку щодо додержання та застосування законів в діяльності [PERSON] міської ради та її виконавчого комітету. Також з матеріалів справи вбачається, що спірне рішення [PERSON] міської ради №36/61 від 04.09.2009 року було виконано, у відповідності д ст.ст. 125,126 ЗК України [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку та за ним було зареєстровано право власності н6а спірну земельну ділянку, рішення вичерпало свою дію, що є підставою для відмови к задоволенні позову. На підставі викладеного просила суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, шляхом розміщення оголошення в газеті «Южная Правда» редакції № 46 від 25 квітня 2017 року, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] міської ради до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Зазначене рішення міської ради від 19.06.2009 № 35/51 в частині надання ТОВ «Миколаївбудпроект» в оренду земельної ділянки площею 22156 кв.м. прийнято з порушенням вимог діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 134 земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них обєктами нерухомого майна держаної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 ст. 134 Земельного кодексу України передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, зокрема у разі розташування на земельних ділянках обєктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. У даному випадку, на момент прийняття міською радою зазначеного вище рішення у власності ТОВ «Миколаївбудпроект» за вказаною адресою перебувало нерухоме майно (капітальні споруди) площею 55 кв.м. Разом з тим, у проектно- технічній документації, на підставі якої здійснювалося надання товариству в оренду земельної ділянки відсутнє будь-яке обґрунтування необхідності чи можливості надання товариству в оренду 22156 кв.м. землі для обслуговування нерухомого майна площею 55 кв.м., тобто надання за рахунок міста земельної ділянки площа якої понад 400 разів перевищує площу забудови, крім того, переважна більшість якої (20236 кв.м.) зайнята зеленими насадженнями. Так, відповідно до довідки департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 113 щодо оцінки якісного стану зелених насаджень, розташованих у зоні відведення земельної ділянки по вул. Спортивній (Леваневців), 25 рахувалось 401 дерево та 19 кущів. Таким чином, [PERSON] міською радою незаконно, без проведення земельних торгів було надано ТОВ «Миколаївбудпроект» в оренду земельну ділянку площею 22002 кв.м. (22156 - 55 - 99 = 22002), з яких 20236 кв.м. зайняті зеленими насадженнями. При цьому, на момент прийняття 30.01.2009 [PERSON] міською радою рішення № 32/37, генеральний план міста був на стадії розроблення Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст "Дніпромісто" та затверджений міською радою лише 18.06.2009. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття рішень) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування шляхом укладання договору оренди земельної ділянки. У порушення зазначених вимог ст. 124 Земельного кодексу України, за відсутності договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект», [PERSON] міською радою було прийнято рішення № 36/61, пунктами 38 - 56 якого затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по пров. Авіаційному у м. Миколаєві, у тому числі гр. [PERSON] земельної ділянки площею 982 кв.м. по пров. Авіаційному, 1 грошовою оцінкою 203 075,46 грн. При цьому в проекті землеустрою, затвердженому вказаним рішенням наявне не завірене нотаріально погодження ТОВ «Миколаївбудпроект» на передачу громадянину у власність земельної ділянки за рахунок земель, переданих в оренду товариству, яке датовано 25.05.2009, тобто до прийняття міською радою рішення про надання товариству в оренду відповідної земельної ділянки та за відсутності договору оренди взагалі, що є порушенням ч. 6 ст. 118 та ч. 5 ст. 151 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття рішення від 19.06.2009). Також, відповідно до проекту землеустрою щодо відведення громадянину [PERSON] даної земельної ділянки, вона була надана рішенням [PERSON] міської ради № 35/51 від 19.06.2009 в оренду ТОВ" Миколаївбудпроект". Вищезазначене рішення [PERSON] міської ради прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим підлягає визнанню протиправним та скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Абзацом 2 статті 48 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що розміщення і будівництво об'єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів. У відповідності з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у наданні органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Згідно з п.п. 5.1, 5.2 р. 5 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992. у міських і сільських поселеннях слід передбачати безперервну систему озеленених територій та інших відкритих просторів, які у поєднанні із заміськими повинні формувати комплексну зелену зону. При функціональному зонуванні комплексної зеленої зони (території забудови, міста, зеленої зони) треба виділяти: озеленені території загального користування; озеленені території обмеженого користування і озеленені території спеціального призначення. Пунктом 3.3. Глави 3 Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням [PERSON] міської ради № 15/41 від 17.10.2003 визначено, що ландшафтно-рекреаційна територія м. Миколаєва представлена системою озеленених територій, яка в поєднанні з водними просторами і іншими елементами природного ландшафту створює сприятливі умови для відпочинку населення. До складу цієї території входять, у тому числі, озеленені території загального користування. Господарське та інше будівництво у межах ландшафтно-рекреаційних територій, розміщення житлово-громадських об'єктів, а також дачних поселень, перешкоджає використанню даних зон за їх прямим призначенням та заборонені пунктом 10.1 розділу 10 ДБН 360-92**, затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992. та пунктом 4.2 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України № 173 від 19.06.1996. У свою чергу, будівельні норми відповідно до ст. 1 Закону України "Про будівельні норми" є обовязковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури. Перевіркою установлено, що спірні земельні ділянки згідно з генеральним планом міста Миколаєва, затвердженим рішенням [PERSON] міської ради № 35/18 від 18.06.2009, розташовані у зеленій зоні загального користування та відносяться до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення. Вказане підтверджується інформацією Управління містобудування та архітектури [PERSON] міської ради від 04.09.2014, яка додається. Фактична наявність зеленої зони також підтверджується довідкою департаменту житлово- комунального господарства виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 113 щодо оцінки якісного стану зелених насаджень, розташованих у зоні відведення земельної ділянки по вул. Спортивній (Леваневців), 25. Таким чином, враховуючи невідповідність місця розташування спірних земельних ділянок містобудівній документації, їх відведення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд суперечить вимогам земельного та містобудівного законодавства. Окрім того, відповідно до ст. 4 Водного кодексу України, п. «б» ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Згідно зі ст. ст. 87, 88 Водного кодексу України для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони, в межах яких виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Відповідно до ч. З ст. 60 Земельного Кодексу України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Статтею 62 Земельного Кодексу України передбачено, що у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об'ємом понад 1 кубічний метр на добу; влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; застосування сильнодіючих пестицидів. Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом. У межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних. Статтею 83 Земельного кодексу України встановлено заборону передачі у приватну власність як земель водного фонду з метою збереження та дотримання їх особливого режиму використання, так і земель загального користування населених пунктів (у даному випадку зеленої зони загального користування). У свою чергу, єдиною законодавчо встановленою підставою для передачі земель водного фонду в оренду виступає ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, якою не передбачено право органів місцевого самоврядування передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг на умовах оренди громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Таким чином, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води. Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 09.09.2014, у справі за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 07.04.2014 у справі № 915/1228/13 за позовом [PERSON] міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі [PERSON] обласної державної адміністрації до Березанської районної державної адміністрації, виробничого кооперативу «Прибрежний мерідіан», третя особа - державне підприємство «Очаківське лісомисливське господарство», про визнання незаконними розпоряджень, визнання недійсними договорів і державного акта на право власності на землю та повернення земельної ділянки. Таким чином, враховуючи що ТОВ «Миколаївбудпроект» станом на 04.09.2009 не мало законних підстав розпоряджатися спірною земельною ділянкою, в проекті землеустрою наявне недійсне погодження (нікчемний правочин) ТОВ «Миколаївбудпроект» на передачу громадянину земельної ділянки (нікчемність даного правочину передбачено ч.ч. 1, 2, 4 ст. 203, ч.ч. 1. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 219 Цивільного кодексу України), а також те, що міська рада розпорядилася земельною ділянкою у порушення наведених вище вимог містобудівного законодавства, а також ст.ст. 58, 60, 62, 83. 87, 88 Земельного кодексу України, рішення [PERSON] міської ради № 36/61 від 04.09.2009 в частині надання земельної ділянки у власність [PERSON] також є незаконним. У порушення зазначених вище вимог законодавства, на підставі оскаржуваного рішення міської ради [PERSON] було видано Державний акт серії ЯИ № 140175 на право власності на відповідну земельну ділянку. У подальшому, 14.05.2010 [PERSON] було укладено договір кугіівлі-продажу зазначеної земельної ділянки по пров. Авіаційному, 1 з [PERSON], на підставі чого останній було видано Державний акт серії ЯЛ № 607775 на право власності на зазначену земельну ділянку. Разом з тим, оспорюваний договір суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсними з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3. 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 Цивільного кодексу України). Частинами 1, 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Враховуючи, що надання земельної ділянки [PERSON] відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, є незаконним і подальше відчуження ним земельної ділянки. З огляду на викладене, рішення [PERSON] міської ради № 36/61 від 04.09.2009 в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 982 кв.м. є незаконним і підлягає скасуванню, а Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯЛ № 607775, виданий [PERSON] - недійсним. Згідно ст. 152, 155 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Зазначені вище незаконні дії порушують інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин, що є підставою для здійснення органами прокуратури захисту в суді інтересів держави. Також, ч. 2 ст. 19 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Про порушення вимог чинного законодавства під час відведення земельних ділянок у приватну власність та про наявність підстав для визнання протиправним та скасування розпорядження [PERSON] міської ради, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки до комунальної власності стало відомо лише після проведення міжрайонною прокуратурою перевірки на виконання завдання Генеральної прокуратури України від 26.04.2013 та в поточному році в ході додаткової перевірки додержання вимог містобудівного законодавствав , в зв'язку з чим, відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України причини пропуску строку позовної давності є поважними. Відповідно до ст.45 ЦПК України у випадках, встановлених законом, державні та інші органи мають право звертатись до суду із заявами про захист державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Згідно ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади, відповідно до Указу Президента України №459/2011 від 13.04.2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України та її територіальні органи. Разом з тим ст.ст. 6, 9, 10 зазначеного Закону, якими визначені повноваження згаданого органу, не передбачено повноважень щодо звернення до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.201 1 №459/2011. Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду, а власником земельної ділянки є [PERSON] міська рада, яка є відповідачем у даній справі, прокурор предявляє цей позов в інтересах держави і набуває, відповідно до вимог ст.45 ЦПК України, статусу позивача. Крім того, на підставі договору купівлі - продажу від 14.05.2010 за реєстровим № 638 [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 982 кв.м по пров. Авіаційному, 1 у м. Миколаєві. Правочин зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 14.05.2010 за № 638. У подальшому на підставі вищевказаного договору купівлі - продажу [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 607775 від 08.12.2010. Зазначений державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 09.12.2010 за№ 481013631000656. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, враховуючи, що пункти 38, 38.1 рішення [PERSON] міської ради № 36/61 від 04.09.2009 прийняті із суттєвим порушенням вимог законодавства, є недійсними договір купівлі продажу від 14.05.2010 за реєстраційним № 638 між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4810136300:12:001:0003 площею 982 кв.м по пров. Авіаційному, 1 у м. Миколаєві, а також належний [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 607775 від 08.12.2010. Правовідносини між дійсним власником та набувачем майна, які не перебували між собою у договірних відносинах, регулюються нормами зобов'язального права. У цьому випадку захист прав особи, яка вважає себе власником, можуть бути захищені шляхом задоволення віндикаційного позову, тобто з застосуванням правового механізму передбаченого\~статтею 388 ЦК України\~(пункт 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»), або за допомогою ст. 215, 216 ЦК України. За правилами статей\~330,\~387\~та\~388 ЦК України\~власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна і набула його з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Відповідно до частини 1\~статті 388 ЦК України\~майно, набуте за відплатним договором в особи яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі. Відповідач [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, що розташована у законодавчо визначеній прибережній захисній смузі (пляжній зоні) та на території зелених насаджень загального користування,\~\~для житлового будівництва, яка у передбачений законом спосіб не могла набути жодна фізична та юридична особа,\~\~внаслідок протизаконних рішень [PERSON] міськради, тобто у спосіб, який лише за формальними ознаками мав вигляд законного. Відповідач [PERSON] набула спірну земельну ділянку за відплатним договором, укладеним з особою, яка, в свою чергу, набувши право власності протизаконно, не набула і законне право її відчужувати. Вирішуючи питання щодо добросовісності набувача та встановлюючи інші підстави, передбачені частиною 1\~статті 388 ЦК, суд виходить з того, що для відповідача [PERSON] очевидним був той факт, що земельна ділянка розташована поблизу урізу Бузького лиману та у зоні, яка щільно покрита зеленими насадженнями . Факти незаконної передачі у власність фізичним та юридичним особам земель рекреаційних зон постійно висвічуються і широко обговорюються з застосуванням засобів масової інформації та засуджуються суспільством. Офіційні тексти законів, що встановлюють обмеження у розпорядженні землями рекреаційних зон (ЗК України,\~ВК України), є публічними та загальнодоступними. [PERSON] не мав жодних перешкод у доступі до цього законодавства. До того ж, конфліктність ситуації з передачею земель під забудову в мікрорайоні «Леваневців» та протидія мешканців цього району діям нових власників щодо вирубки зелених насаджень, забруднення території та зведення житлових споруд\~\~тривало протягом декількох років. Отже, в силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки та з урахуванням суспільної ситуації, відповідач [PERSON] , якщо й достеменно не знала, але, проявивши розумну обачність,\~\~могла та повинна була взяти під сумнів правомірність отримання [PERSON] цієї ділянки у власність з використанням її не за призначенням та пересвідчитись у законності угоди. Але, територіальна громада м. Миколаєва, як власник земель комунальної власності, делегує [PERSON] міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені та в її інтересах (\~стаття 19 Конституції України). Воля територіальної громади як власника виражається в таких діях органу місцевого самоврядування. Отже, розпорядження міською радою спірною ділянкою з порушенням вимог закону суд оцінює як вираження волі територіальної громади на відчуження землі. Виходячи з того, що майно вибуло з володіння власника (територіальної громади) з його волі, а зазначені обставини не можуть свідчити про виключну добросовісність набувача, суд вважає, що спірна земельна ділянка не може бути витребувана з володіння відповідача [PERSON] із застосуванням механізму статті 388 ЦК, а в іншому порядку. Таким чином, за вказаних вище обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Outcome: partial