Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що при підписанні кредитного договору банком було порушено її законні права як споживача. Зокрема, позивачка зазначає, що банк не повідомив позивачку у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист правспоживачів». Позивачка зазначає, що правом односторонньо вносити у кредитний договір щодо відсоткової ставки у наділений лише банк. Згоди на розголошення банківської таємниці позивачка не надавала. Крім цього зазначає, що умови кредитного договору є несправедливими, сторони ні про що не домовлялися, вона як позичальник не надавала згоди на одноосібне визначення розміру шкоди, кредитний договір вважає договором приєднання. Посилається на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та зазначає, що субєкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у Договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обовязків на шкоду споживача. Просить суд визнати кредитний договір недійсним вцілому. Позивачка та представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Надали аналогічні пояснення викладенні у позові. Просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Подав письмові заперечення проти позову з доданими до нього документами. У задоволенні позову просив відмовити повністю у звязку з безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання договору недійсним позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України). За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 01.08.2017 року між [PERSON] (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено Кредитний договір № 3005 (далі кредитний договір, Договір). Згідно з п. 1.1. кредитного договору, Банк зобовязується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 40000 (сорок тисяч) доларів США, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 40000 (сорок тисяч) доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. П.1.2 передбачено, що кредит надається на 120 (сто двадцять) місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 01 серпня 2018 р. на споживчі цілі під заставу. Згідно з п.1.3 надання кредиту здійснюється одноразово з кредитного рахунку №22030500137428 у філії Львівське міське відділення ВАТ «Ощадбанк України» готівкою протягом одного робочого дня з моменту виконання позичальником умов, що зазначені в п. 1.4.цього Договору. Сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обґрунтування визначені в додатку №№1-3 до цього Договору, що є невід'ємною його частиною. Тобто, відповідно до додатку №№1-3 договору, а саме повідомлення про умови кредитування від 01.08.2008 р. (а.с.56-57), додатку 2 до кредитного договору про вид та предмет супутніх послуг та обґрунтування їх вартості від 01.08.2008 р. (а.с.58), таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки від 01.08.2008 р. (а.с. 59-60) позивачка була повідомлена про надання їй достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту та розрахунок такої вартості, про що свідчить її особистий підпис. Статтею 203 ЦК України\~передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Приписами ст. 1054 ЦК України, встановлено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, законодавчо встановлено, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України "Про захист прав споживачів". Зазначені статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача, і не містять підстав для визнання договорів споживчого кредиту недійсними. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір був добровільно підписаний, а відтак, позивачка погодилася з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить її підпис на кожному аркуші договору та додатків до нього. Твердження позивачки про те, що кредитний договір є договором приєднання, суд вважає необґрунтованим. Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Кредитний договір не є договором приєднання, оскільки в кожному конкретному випадку банк змінює умови договору під конкретні умови кредитування залежно від кредитних ризиків, репутації, забезпеченості та платоспроможності позичальника, суми кредиту, валюти, процентів користування, строку, умов повернення кредиту. Окрім цього, Закон України "Про захист прав споживачів" містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що позивачка не надала доказів того, що вона не була належним чином повідомлена про всі умови кредитного договору. Як вбачається з кредитного договору та додатків до нього, позивачці було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням, витрат та щодо сукупної вартості договору. Доводи позивачки щодо несправедливості умов кредитного договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, суд також вважає необгрунтованими. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачці було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", позивачка діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать її підписи на договорах та додатках. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та відмову у їх задоволенні. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову та звільненням позивачки від сплати судового збору, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати покладаються на державу.

Outcome: dismissed