Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

[PERSON] 12.09.2014 року звернувся до суду із позовом до КП "Житлово-експлуатаційне об"єднання №1" про визнання договору о реструктуризації заборгованості за житлово-комунальні послуги недійсним, посилаючись на те, що 05.03.2007 року між ним та відповідачем був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, згідно п. 6 якого плата за місяць складає 39,22 грн. Договір укладався на п'ять років та згідно п. 21 вважається продовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду. 23.07.2013 року між КП "ЖЕО № 1" та [PERSON] був укладений договір реструктуризації заборгованості, відповідно до якого заборгованість за [PERSON] на 01.08.2014 року складає 2000 грн. Позивач зазначає, що при підписанні договору, розрахунок заборгованості йому не надали, пояснили, що все розраховано вірно, однак при самостійному проведенні розрахунку заборгованості позивачем виявлено, що сума зазначена у договорі реструктуризації не відповідає дійсності, у зв'язку із чим позивач просить суд:визнати договір реструктуризації не дійсним, зобов'язати відповідача зробити перерахунок та визнати переплату в сумі 380,33 грн. станом на 01.07.2014 року, стягнути з відповідача судовий збір. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених в позові. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на їх безпідставність та недоведеності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, прийнявши до уваги всі надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 05.03.2007 року між КП "Житлово-експлуатаційне обєднання № 1" та [PERSON] укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд прибудинкових територій. (а.с.5-6). У відповідності до договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 23.07.2013 року, за [PERSON] станом на 01.08.2013 року рахується заборгованість на суму 2000 грн., та підприємство надає останньому розстрочку для погашення заборгованості за квартирну плату з 01.08.2013 року по 31.05.2014 року (а.с.7). Сторони погодили, що договір вступає у законну силу з моменту укладання , а саме 23.07.2013 року та діє до 31.05.2014 року; у випадку, якщо дохід громадянина, що уклав договір про реструктуризацію заборгованості не достатньо для повного погашення боргу, строк дії договору продовжується за його письмовою заявою до повного погашення. Позивач зазначає, що при самостійному перерахуванні заборгованості, виходячи із розміру щомісячної плати за надані послуги у розмірі 39,22 грн. вказані у договорі від 05.03.2007 року, дійшов висновку, що у нього відсутня заборгованість , натомість станом на 01.07.2014 року переплата становить 380,33 грн. Відповідач же зазначає, що нарахування позивачу проводилися у відповідності до встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених договором. На обгронтування заперечень представником надано рішення органу місцевого самоврядування про затвердження тарифів на послуги по утриманню житлових будинків та при будинкової території, яке у відповідності до п.2 договору від 05.03.20107 року є невід'ємною частиною договору, що до нього додається.(а.с.5,26-32) У відповідності ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У відповідності до ЗУ "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію", для реструктуризації заборгованості громадяни укладають з підприємствами - надавачами житлово-комунальних послуг договори про щомісячне рівномірне погашення реструктуризованої заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово-комунальні послуги (далі - договір про реструктуризацію заборгованості). Установлено, що на період погашення реструктуризованої заборгованості загальна сума платежів, що вносяться громадянами на оплату поточних платежів та платежів по погашенню реструктуризованої заборгованості, не повинна перевищувати 25 відсотків доходів, що визначаються при нарахуванні субсидій для працюючих громадян, і 20 відсотків - для пенсіонерів та інших осіб, які отримують будь-які види соціальної допомоги. За умови, якщо доходів громадян, які уклали договори про реструктуризацію заборгованості, не вистачить на повне погашення цієї заборгованості, термін дії договору продовжується до повного її погашення. Таким чином між сторонами виникли правовідносини яки регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" у відповідності до якого одна сторона надає послугу, а інша сторона сплачує за отриманні послуги. Закон дозволяє сторонам підписати договір про реструктуризацію заборгованості. Отже договір реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 23.07.2013 року, вчинений у формі, встановленій законом порушень при укладенні зазначеного договору сторонами, судом не встановлено. Cпірними правовідносини є розмір грошових коштів зазначених в договорі реструктуризації заборгованості. Предметом спору є визнання недійсним договору реструктуризації заборгованості. Визнання правочину не дійсним регулюються розділом IV главою 16 ЦК України. Вимоги позивача фактично заявлені з підстав ст.230 ЦК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. За п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ураховуючи зміст заявлених позовних вимог відповідно до правових норм та положень ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів які підтверджують факт обману. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. Позивачем суду не доведені наявність умислу в діях працівників КП "Житлово-експлуатаційне обєднання № 1" при укладенні договору про реструктуризації заборгованості відносно обставин, що мають значення для укладення договору, які б перешкоджали його укладанню. Також позивачем не доведено обставини, які б свідчили, що відповідачем при укладенні оспорюваного договору було вчинено навмисні дії, внаслідок яких позивач був введен в оману стосовно істотних умов чи фактичного предмету укладеного договору. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed