Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі Банк) щодо зобов'язання саме Банку видати готівкою через касу належні позивачу кошти за договором банківського строкового вкладу-3242 доларів США та нарахованих відсотків - 329 доларів США за ставкою 9% річних від суми вкладу. Мотивуючи свої вимоги тим, що 29 жовтня 2013 року між ним та ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" укладено Договір № 671398/2013 банківського вкладу «Швейцарський «Постійний» Здорова добавка» «Північний» (в доларах США) на суму 3 242 долари 00 центів США, строком на тринадцять місяців з терміном повернення вкладу - 29 листопада 2014 року та з оплатою процентів в розмірі 9% річних. Проте, умови вказаного договору з боку банку не виконуються, на його неодноразові вимоги ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" з 29 листопада 2014 року, тобто в обумовлений строк, кошти не повертає, відсотки не сплачує, тобто у цілому ігнорує будь-які його звернення. Вважає, що банком порушені умови договору банківського вкладу в частині повернення в обумовлений строк коштів та сплати відсотків, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2015 рокупо даній справі зокрема вирішено - заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 червня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до положень ч.1 ст.157 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді попереднього складу Дарницького районного суду м. Києва провадження по справі було відкрито 14 січня 2015 року а.с.12), при цьому, з розписки у рекомендованому листі від 29 лютого 2016 року вбачається, що позивач завчасно був повідомлений щодо дати, часу та місця судового розгляду цієї справи - не пізніше ніж за три дні до судового засідання (що згідно з імперативними вимогами ч.4 ст.74 ЦПК України визначено достатнім часом для підготовки до участі в судовому розгляді справи), а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України - особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права. При цьому, позивач огульно - без зазначення конкретної особи свого представника станом на даний час, вказував на наявність такого (без зазначення доказів цього), та огульно - без зазначення причин неявки останнього на судовий розгляд цієї справи (та без зазначення доказів щодо наявності поважних причин неявки останнього) вимагав відкладення судового розгляду справи, а отже у задоволенні такого безпідставного клоптання було відмовлено. При цьому, в силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, зміст ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2015 року по цій справі (а.с.102-104), письмові доводи, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 29 жовтня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» укладено договір банківського вкладу № 671398/2013 «Швейцарський «Постійний» Здорова добавка «Північний» (в доларах США) на суму 3 242 дол. США, строком на тринадцять місяців з терміном повернення вкладу 29 листопада 2014 року, з оплатою процентів в розмірі 9% річних. У зв'язку із закінченням строку розміщення вкладу позивач 15 грудня 2014 року звернувся із письмовими заявами на ім'я ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про повернення коштів строкового банківського вкладу та нарахованих відсотків річних, однак вказані кошти йому не були повернуті. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно зі ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Разом з тим згідно із ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. З 24 листопада 2014 року у банку почала діяти тимчасова адміністрація, натомість із заявами про повернення вкладів [PERSON] звернувся 15 грудня 2014 року, тобто під час дії тимчасової адміністрації. Процедура повернення вкладу у разі ліквідації банку встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за положеннями якого з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку. Згідно із ч. 1 ст. 26 зазначеного Закону встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Отже вказана вимога заявлена позивачем без врахування процедури повернення вкладу у разі ліквідації банку, яка встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та щодо врахування якої вказано в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2015 року. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що вказані кошти відповідачу були виплачені Фондом, проте в гривнях - згідно з довідкою від 08.07.2015 року (гарантована сума у розмірі 1488 грн. 09 коп. виплачена 11.02.2015 року під час дії тимчасової адміністрації, сума у розмірі 53585 грн. 88 коп. виплачена 12.05.2015 року під час дії ліквідації , на суму коштів, що перевищує гарантовану суму у розмірі 176 грн. 05 коп. вимоги від власника рахунку не надходили, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягає та вважається погашеноюа.с.96), саме згідно з вищевказаною процедурою повернення вкладу у разі ліквідації банку, яка встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому, у судовому засіданні позивач визнав, що отримав вказані кошти, при цьому не надавши конкретних заперечень щодо належного дотримання вказаної процедури (яка встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») при виплаті йому цих коштів, проте, вважав, що вказані кошти безпідставно виплачені йому у гривні, не навівши обґрунтування (зокрема правового) такого твердження. Згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст.533 ЦК України: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору належить віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed