Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

26.08.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору позики недійсним. Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що 19.05.2008 року між позивачем та ТОВ «Тандем-Авто» було укладено Генеральну кредитну угоду №010/14/375. В рамках вказаної кредитної угоди, 24.06.2008 року між позивачем та ТОВ «Тандем-Авто» укладено Кредитний договір №012/14/412 «Корпоративний Інвестиційний кредит Невідновлювальна Кредитна Лінія», за умовами якого ТОВ «Тандем-Авто» надано кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 2530922,17 доларів США під 12,25% річних, з кінцевим терміном погашення кредиту 12.12.2014 року. Згідно п. 2.2. Кредитного договору Боржник зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом щомісяця, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та остаточно при погашенні кредиту. 08.04.2011 року, в забезпечення виконання кредитних зобов'язань Товариства, між Банком та [PERSON], яка володіє 97% статутного капіталу ТОВ «Тандем-Авто», укладено Договір поруки №12/14/1258, за умовами якого Поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед Кредитором солідарно з Боржником за виконання кредитних зобов'язань, у тому числі, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов Кредитного договору. Позивач зазначає, що банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі, надавши Товариству кредитні кошти в сумах та в строки, передбачені Кредитним договором. Проте, в порушення умов ГКУ та Кредитного договору Боржник та [PERSON] свої зобов'язання перед Банком належним чином не виконали, погашення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом не здійснили, у встановлені строки штрафних санкцій за невиконання вищезазначених договорів не сплатили. Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.12.2013 року, яке залишено в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2014 року, задоволено позовні вимоги Банку в повному обсязі та стягнуто з ТОВ «Тандем-Авто» заборгованість за Кредитним договором в сумі 1631607,29 доларів США. На виконання рішення Господарського суду м. Києва, відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження про стягнення з Боржника заборгованості. 06.06.2014 року постановою державного виконавця накладено арешт на нерухоме майно, що знаходиться у власності ТОВ «Тандем-Авто» за адресою [ADDRESS]. Проте, 01.08.2014 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва задоволено позов [PERSON] до Відділу примусового стягнення Державної виконавчої служби України про зняття арешту з нерухомого майна ТОВ «Тандем-Авто», накладеного постановою державного виконавця від 06.06.2014 року. Позивач вказує, що з матеріалів зазначеної адміністративної справи йому стало відомо, що 01.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики. Відповідно до п.1 Договору позики, відповідачка [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 6095661,63 грн. П. 2 спірного договору позики встановлено, що [PERSON] отримала кошти в сумі 4497061,63 грн. повністю до підписання цього договору, а кошти в сумі 1598 600,00 грн. зобов'язується отримати до 04.11.2013 року. В п. 3 Договору позики визначено, що Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю визначений у п.1 цього договору борг до 04.06.2014 року. Для забезпечення виконання Договору позики, між ТОВ «Тандем-Авто» та [PERSON] 04.10.2013 року укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого ТОВ «Тандем-Авто» передало в іпотеку [PERSON] належне йому на праві власності нерухоме майно за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що укладений Договір позики відповідно до ст. 234 ЦК України є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином та таким, що порушує права та охоронювані законом інтереси Банку. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідно до п. 4.3. Договору поруки №12/14/1258 від 08.04.2011 року, протягом строку дії цього договору Поручитель не має права без попереднього письмового погодження Кредитора, зокрема, отримувати грошових позик чи кредитів від інших осіб, в тому числі банків. Позивач зазначає, що будь-яких письмових звернень [PERSON] про надання згоди на укладення Договору позики, на адресу позивача не надходило. Тож, на думку позивача, укладаючи Договір позики, [PERSON] порушила норми чинного законодавства України та умови Договору поруки з явною метою уникнення відповідальності за зобов'язанням перед Банком. Про фіктивність Договору позики, на думку позивача, свідчить: відсутність розписки або будь-яких інших документів, які б могли підтвердити те, що [PERSON] отримала, а [PERSON] надав у борг визначену в п.1 Договору позики суму грошових коштів - 6095661,63 грн.; у зазначеному Договорі позики жодним чином не передбачено розмір процентів від суми позики, який Позикодавець має право на одержання від Позичальника, оскільки, на думку позивача, даний договір відповідно до ст. 1048 ЦК України по своїй суті не може бути безпроцентний, а [PERSON] звертаючись з вимогою про погашення боргу до [PERSON], просив сплатити Позичальника лише суму боргу 6095661,63 грн.; на момент укладання Договору позики (01.10.2013), ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.08.2013 було порушено провадження у справі №910/15294/13 за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «Тандем-Авто» про стягнення заборгованості, а також ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2014 відкрито провадження у справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором поруки. На думку позивача, вищезазначені обставини свідчать про те, що укладаючи Договір позики, відповідачі заздалегідь знали, що він не буде виконаний. Сторони умисно уклали даний договір з метою унеможливлення стягнення Банком з [PERSON] заборгованості за Договором поруки та переведення основних активів ТОВ «Тандем-Авто» на третіх осіб, а саме на [PERSON], який в подальшому відступив своє право вимоги за договором позики відповідачу [PERSON] За твердженням позивача, укладаючи Договір позики, [PERSON] мала на меті не отримання грошових коштів у борг, а насправді - унеможливлення Банком стягнення заборгованості, а [PERSON] - мав на меті отримання нерухомого майна ТОВ «Тандем-Авто», яке передане йому в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], що на думку позивача підтверджуються постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 року. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що на даний час рішення Господарського суду м. Києва виконане і виконавче провадження закрите у зв'язку з його закінченням шляхом повного виконання, однак позивач маючи всі законні підстави нарахував заборгованість за договором кредиту за період, що не охоплений рішенням суду, тому на даний час заборгованість за кредитним договором погашена не в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову та пояснила суду, що Банк обґрунтовує свої позовні вимоги посилаючись на те, що про фіктивність Договору позики свідчить відсутність розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів, однак така розписка наявна в матеріалах справи. Крім того, законодавство України не передбачає обов'язкового укладення розписки на підтвердження передачі грошових коштів. Також, на думку представника, ця обставина не може бути підставою визнання договору позики фіктивним. Фактично [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти по Договору позики про що свідчать належним чином оформлені документи, а твердження позивача, що договір є фіктивним, на думку представника, безпідставні та не обґрунтовані. Представник зазначає, що в розумінні положень ст. 1048 ЦК України, отримання процентів за договором позики є правом, а не обов'язком і сторони в договорі можуть передбачити надання позики як під проценти так і без їх нарахування. Обґрунтовуючи свої заперечення на позовну заяву представник вказує, що відповідно до п. 8 Договору позики від 01.10.2013 року зобов'язання за цим договором припиняються виконанням, проведеним належним чином. Позикодавець, приймаючи від Позичальника борг, повертає йому свій примірник цього договору та видає йому розписку або робить відповідний напис на примірнику цього договору, що зберігається у Позичальника. [PERSON] виконала свої обов'язки по цьому договору позики, здійснила повернення повної суми позики відповідачу [PERSON], оскільки [PERSON] відступив [PERSON] право вимоги за договором позики, у зв'язку з чим зобов'язання за цим договором та сам договір позики припинили свою дію. 3 огляду на те, що зобов'язання по Договору позики від 01.10.2013 року виконані сторонами повністю та сторони претензій один до одного по цьому договору не мають він є таким, що припинив свою дію. Також представник зазначила, що заборгованість ТОВ "Тандем-Авто" перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" згідно рішення Господарського суду м. Києва від 09.12.2013 року по справі №910/15294/13 виконане повністю у зв'язку з чим виконавче провадження №43331113 відкрите Державною виконавчою службою України про стягнення з ТОВ "Тандем-Авто" заборгованості за рішенням господарського суду закінчене. За тих умов, що спірний договір позики припинений шляхом виконання, а рішення Господарського суду м. Києва виконане і виконавче провадження завершене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, представник наголосила, що кошти у борг від [PERSON] [PERSON] брала саме для того або розрахуватись з банком. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову та підтримує думку представника [PERSON] Також, представник зазначив, що на даний час відсутній предмет спору, адже договір позики припинений шляхом повного виконання, тож суд не може застосувати правила реституції. Представник вважає, що в даному випадку не можливо ставити питання про недійсність договору, тим більше з підстав фіктивності, адже він був реальним і на даний час виконаний. Суд вислухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19.08.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Тендем-Авто» та АТ « 5-й Київський авторемонтний завод» була укладена Генеральна кредитна угода №010/14/375 (а.с. 10-12). 24.06.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Тендем-Авто» укладено кредитний договір №012/14/412 «Корпоративний Інвестиційний кредит Невідновлювальна Кредитна Лінія» до генеральної кредитної угоди №010/14/375 від 19.05.2008 року (а.с. 13-18). В забезпечення виконання зазначеного вище договору кредиту, 08.04.2011 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір поруки №12/14/1258 за умовами якого, [PERSON] зобов'язалась, зокрема, не отримувати без попереднього письмового погодження кредитора грошових позик чи кредитів від інших осіб, в тому числі банків (п. 4.3.) (а.с. 19-23). Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.12.2013 року у справі №910/15294/13, провадження по якій було відкрите 09.08.2013 року, стягнуто солідарно з ТОВ «Тендем-Авто» та АТ « 5-й Київський авторемонтний завод» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитною лінією в сумі 12984250,35 грн. (а.с. 24-29, 48). Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.03.2014 року зазначене вище рішення Господарського суду м. Києва частково скасоване, припинено провадження в частині вимог до АТ « 5-й Київський авторемонтний завод», в іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 30-35). Постановою від 15.05.2014 року відкрито виконавче провадження №43331113 з виконання наказу №910/15294/13 виданого Господарським судом м. Києва 09.04.2014 року, а постановою від 06.06.2014 року накладено арешт та оголошено за борону на відчуження нерухомого майна ТОВ «Тандем-Авто», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 36-37). Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 року, зобов'язано Державну виконавчу службу України зняти арешт з нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зокрема, у зв'язку із тим, що зазначене майно перебуває в іпотеці [PERSON] (а.с. 38-40). Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2013 року між [PERSON], як позичальником та [PERSON], як позикодавцем був укладений договір позики на суму 6095661,63 грн. з кінцевим терміном повернення до 04.06.2014 року (а.с. 41). В забезпечення виконання зазначеного вище спірного договору позики, між [PERSON] та ТОВ «Тандем-Авто» бук укладений договір іпотеки, предметом якого стало нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42-44). За змістом нотаріально посвідченої заяви від 14.11.2013 року, [PERSON] підтвердила, що станом на 14.11.2013 року вона отримала від [PERSON] суму позики у розмірі 6095661,63 грн. (а.с. 88). Згідно договору відступлення права вимоги за договором позики від 08.08.2014 року, [PERSON] відступив на користь [PERSON] право вимоги за договором позики від 01.10.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 89). Відповідне відступлення відбулось і щодо вимог за договором іпотеки укладеним між [PERSON] та ТОВ «Тендем-Авто» в забезпечення виконання договору позики укладеному між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією нотаріального посвідченого договору про відступлення прав за договором іпотеки (а.с. 90-93). Повідомленнями від 12.08.2014 року первісний кредитор [PERSON] повідомив ТОВ «Тандем-Авто» та [PERSON] про відступлення прав вимоги за договором іпотеки та договором позики відповідно (а.с. 94-95). 08.09.2014 року іпотекодержатель [PERSON] та іпотекодавець ТОВ «Тендем-Авто» уклали нотаріально посвідчений договір про розірвання договору іпотеки у зв'язку з виконанням [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики перед [PERSON] (а.с. 99). 04.09.2014 року [PERSON] написав розписку про те, що отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі еквівалентному 762625,00 доларів США в рахунок повернення суми позики по договору уступки права вимоги за договором позики від 08.08.2014 року та претензій не має (а.с. 100). Також судом встановлено, що постановою державного виконавця від 27.08.2014 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/15294/13 виданого Господарським судом м. Києва 09.04.2014 року про стягнення з ТОВ «Тандем-Авто» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 12984250, 35 грн. та припинено чинність арешту майна боржника і скасовано інші заходи примусового виконання рішення суду. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.ст. 204, 215 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачкою [PERSON] договору поруки, остання не мала права в період дії вказаного договору укладати договори позики, адже правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав встановлених законом, а не умовами укладеного сторонами договору. Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Також суд вважає безпідставними і посилання представника відповідача [PERSON] на відсутність предмету спору у зв'язку з припиненням спірного договору шляхом його повного виконання. Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилаючись на недійсність договору позики з підстав його фіктивності позивач вказує на відсутність будь-яких документів, що підтверджували б дійсне отримання [PERSON] грошових коштів за договором позики у сумі 6095661,63 грн., а також відсутність в договорі позики встановленого розміру процентів за користування грошима. В цьому контексті, позивач вважає, що вимоги спрямована до відповідачки [PERSON] про повернення суми боргу без будь-яких нарахувань відсотків вказує на фіктивність спірного договору. Позивач вважає, що договір позики був укладений з метою уникнення відповідальності за невиконання перед банком умов кредитного договору, адже на час укладання спірного договору (01.10.2013 року) Господарським судом м. Києва було відкрите провадження у справі про стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором (а.с. 09.08.2013 року). Проте, в матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідченої заяви від 14.11.2013 року, якою [PERSON] підтвердила, що станом на 14.11.2013 року вона отримала від [PERSON] суму позики у розмірі 6095661,63 грн. (а.с. 88). В даному випадку, у відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України наявний як письмовий договір позики, так і підтверджуюча заява про тримання коштів. За змістом ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, за договором позики сторони не обмежені в своїх правах щодо визначення розміру відсотків за користування грошима чи визначення позики безпроцентною. Стягнення процентів у розмірі визначеній на рівні облікової ставки Національного банку України у разі відсутності домовленості про розмір процентів, є правом а не обов'язком позикодавця і в даному випадку жодним чином не вказує на фіктивність договору. Посилання позивача на те, що спірний договір позики був укладений з метою уникнення відповідальності за договором кредиту є лише припущенням і не може бути доказом непередання грошей за договором позики чи належним підтвердженням вчинення правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При цьому, наявні в матеріалах справи письмові докази, подані стороною відповідачів, свідчать про реальність договору позики та його повне виконання сторонами на умовах визначених договором. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed