Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

В січні 2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18.02.2020 року позивач просить: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 28.12.2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарасом Володимировичем та зареєстрований в реєстрі за № 1259; стягнути з приватного виконавця Павлюк Н.В. на користь позивача безпідставно отримані кошти в сумі 1 199 388,86 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2019 року позивачу стало відомо про вчинений виконавчий напис. Як зазначає позивач, він не погоджується з виконавчим написом, так як він вчинений з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 від 29.06.1999 року, а саме: документи, які надані для вчинення виконавчого напису не свідчать про безспірність суми заборгованості; не було надано виписки з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Також позивач зазначає, що в межах виконавчого провадження щодо примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису, на рахунок приватного виконавця Павлюк Н.В. з рахунків позивача були стягнуті грошові кошти в сумі 1 199 388,86 грн., а отже мають бути повернуті, як безпідставно отримані, в разі визнання виконавчого документу таким, що не підлягаю виконанню. 27 лютого 2020 року до суду надійшов відзив АТ «КРЕДОБАНК» на заявлені вимоги, в яких представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з дотриманням положень діючого законодавства, а наведені позивачем в позовній заяві обставини є безпідставними та необґрунтованими. 03.03.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив АТ «КРЕДОБАНК» в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог на тій підставі, що відповідач не надав доказів, що виконавчий напис вчинений з дотриманням положень діючого законодавства, як і не надано доказів що заборгованість є безспірною. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Крім того, в судовому засіданні представник позивача пояснив, що варто взяти до уваги, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду по справі №826/20084/14 від 22.02.2017 року визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», тобто на момент вчинення виконавчого напису нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис про стягнення заборгованості за договором, який не є нотаріально посвідченим. Представник відповідача АТ «КРЕДОБАНК» в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Назар Васильович татретя особа - в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзив чи пояснення на заявлені вимоги не направили. А тому, на підставі положень статті 223 ЦПК України, суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, оцінивши в сукупності надані суду докази, враховуючи процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 09 липня 2015 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» було укладено Договір про надання кредитної карти № [NUMBER] . 10 серпня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Публічним акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» було укладено Договір про відступлення права вимоги за яким ПАТ «Фідобанк» відступив (передав у власність) ПАТ «КРЕДОБАНК» усі права грошової вимоги ПАТ «Фідобанк» до позичальників (фізичних осіб), в тому числі право вимоги до позивача. В той же час нотаріусу при вчиненні виконавчого напису не було надано доказів на виконання п.п.2, 4 зазначеного Договору та зарахування коштів на рахунок ПАТ «Фідобанк». Не було надано таких доказів і суду під час розгляду справи. Отже, нотаріус був позбавлений можливості встановити, чи дійсно до особи, яка звернулась із заявою про вчинення виконавчого напису перейшло право вимоги за Договором, укладеним з позивачем. 28.12.2019 року ПАТ «КРЕДОБАНК» звернувся до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. із заявою про вчинення виконавчого напису. Як вбачається, до заяви були додані: Договір про надання кредитної карти № [NUMBER] , укладений між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Фідобанк»; Договір про відступлення права вимоги від 10 серпня 2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Публічним акціонерним товариством «КРЕДОБАНК». 28.12.2019 року приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. вчинив виконавчий напис, яким стягнуто з позивача на користь Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» (код ЄДРПОУ: 09807862, місцезнаходження стягувача: 79000, м. Львів вул. Сахарова, 78) заборгованість за Договором про надання кредитної картки № [NUMBER] від 09.07.2015 року в розмірі 1 089 172,28 грн. Як зазначається у виконавчому написі, строк платежу за кредитним договором настав, боржником допущено прострочення платежів, стягнення заборгованості здійснюється за період з серпня 2018 року по жовтень 2019 року. Сума заборгованості складається з: - суми заборгованості за кредитом - 341 200,07 грн.; - сума заборгованості за відсотками 747 972,21 грн. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за № 1259. На підставі зазначеного виконавчого напису, 11.01.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюк Назаром Васильовичем було відкрито виконавче провадження №60956107. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 19 частини 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Главою 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно п. 1.1 даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п. 1.2 Інструкції, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999р. №1172, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Пунктом 3.1 Інструкції визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Крім того, пункт 3.3 Інструкції передбачає, що якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Пунктом 3.5 Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Як передбачено ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Судом встановлено, що згідно Детального розпису платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, графіку погашення заборгованості до Договору про надання кредитної карти № [NUMBER] , днем отримання позивачем кредиту в розмірі 500 000 грн. є - 09.07.2015 р., відповідно, останнім днем виконання ним зобов`язань зі сплати кредитного ліміту (тіла кредиту) та відсотків за користування ним згідно умов договору є - 08.07.2016 р. Отже, право вимоги погашення кредитного ліміту (тіла кредиту) та відсотків за користування ним виникло у банку 09.07.2016 р. Нотаріусу не було надано доказів, що термін дії кредитного ліміту було продовжено у спосіб, визначений договором. Таким чином, право вимоги до позивача щодо погашення заборгованості за користування кредитним лімітом та відсотками за користування ним сплило 09.07.2019 р., проте ПАТ «КРЕДОБАНК» звернувся до приватного нотаріуса Личука Т.В. із заявою про вчинення виконавчого напису та стягненням коштів з позивача лише 28 грудня 2019 року, тобто з пропуском встановленого трирічного строку. ПАТ «КРЕДОБАНК» не надало суду доказів, що на момент звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не було пропущено трирічний строк з дня настання права вимоги. Умови договору не містять положень про збільшення строків позовної давності. Крім того, ПАТ «КРЕДОБАНК» не надав нотаріусу та суду доказів видачі позивачу кредитних коштів згідно Договору про надання кредитної карти № [NUMBER] . Разом з тим, відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішенні справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість позовних вимог повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. Так, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15 (ЄДРСР № 71825964). Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Як зазначалось раніше, відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, суду не надано доказів, які б свідчили, що в даному випадку, при вчиненні виконавчого напису, нотаріусу разом з відповідною заявою стягувача було надано первинні фінансові документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Зокрема, наданий ПАТ «КРЕДОБАНК» розрахунок заборгованості не може вважатись банківською випискою, а наданий розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, так як: 1) не містить печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення первинних документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлення документів", затверджених наказом Держспоживстандарту України N 55 від 17.04.2003 року; 2) неможливо встановити наявність безспірної заборгованості, оскільки, такий документ не відображає інформацію щодо видачі коштів позивачу, здійснення боржником сплат по кредиту, не вбачається яким саме чином нараховувались відсотки за користування кредитними коштами (від самого початку) та не можливо встановити дійсний розмір заборгованості. Окрім того, наданий ПАТ «КРЕДОБАНК» розрахунок заборгованості суперечить відступленому праву вимоги згідно Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги від 10.08.2018 р. в частині стягнення заборгованості за нарахованими відсотками. В першому документі сума відсотків становить - 574 773,43 грн, а в другому - 584 196,16 грн. А отже, приватний виконавець Личук Т.В. при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не пересвідчився у безспірності заборгованості. Отже, на думку суду, при вчиненні оспорюваного виконавчого напису приватний нотаріус Личук Т.В. не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягали стягненню за цим виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі за № 6-887цс17 суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19). В той же час варто звернути увагу, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14-ц визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а саме в частині змін , що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Тобто, на час вчинення виконавчого напису, редакція переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів передбачала можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений виконавчий напис був вчинений приватним нотаріусом Личук Т.В. 28 грудня 2019 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі N 826/20084/14. Укладений між ПАТ «Фідобанк» та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису не був посвідчений нотаріально, а тому суд вважає, що з врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин наявні правові підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису та подання стягувачем неналежних документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зазначена позиція підтверджується зокрема Постановою ВС КЦС від 15.04.2020 р. по справі № 158/2157/17. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Крім того, звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути з приватного виконавця Павлюк Н.В. безпідставно набуті кошти в розмірі 1 199 388,86 грн., які були стягнуті останнім з позивача в рамках примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису у виконавчому провадженні № 60956107. Як вбачається з матеріалів справи, в процесі примусового виконання виконавчого провадження № 60956107 з позивача було стягнуто загальну суму 1 199 388,86 грн., що складається з наступних платежів: 1 160 070,35 грн. згідно платіжного доручення № 60956107/1 від 28.01.2020 р.; 38 172,15 грн. згідно платіжного доручення № 60956107/2 від 28.01.2020 р. та 1 146,36 грн. згідно платіжного доручення № 60956107 від 28.01.2020 р. Зазначені платежі були проведенні банком 31.01.2020 р. Як вбачається з платіжних доручень, отримувачем вказаних коштів зазначено приватного виконавця. Приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Павлюк Н.В. не надав суду доказів, що стягнуті кошти були перераховані на рахунок стягувача. У відповідь на адвокатський запит представника позивача - адвоката Тімку К.І. про надання інформації про розмір стягнутих коштів в рамках виконавчого провадження ВП № 60956107 та знаходження цих коштів, приватний виконавець Павлюк Н.В. своїм листом № 2774 від 27.08.2020 р. надав відповідь, що загальна сума стягнутих з позивача коштів становить 1 199 388,86 грн. Окрім того, приватний виконавець повідомив, що ним було зупинено вчинення виконавчих дій в рамках цього виконавчого провадження згідно його постанови від 31.01.2020 р. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Судом встановлено, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства та як наслідок визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто, з урахуванням встановлених судом обставин щодо визнання оскаржуваного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відпали правові підстави для набуття приватним виконавцем Павлюк Н.В. коштів в розмірі 1 199 388,86 грн., примусово стягнутих на виконання оскаржуваного виконавчого напису, у зв`язку з чим, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Зазначена позиція підтверджується зокрема Постановою ВС від 06.03.2019 р. по справі № 910/1531/18. Окрім того, механізм та порядок повернення боржнику стягнутих з нього коштів від приватного або державного виконавця в результаті визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та закриття виконавчого провадження - чинним законодавством не врегульовано. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа - визначені статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, в зазначеній статті відсутні будь-які положення про повернення стягнутих в рамках такого закінченого виконавчого провадження коштів боржнику з рахунків приватного виконавця. Відтак, в Законі України «Про виконавче провадження» відсутній порядок повернення боржнику коштів у разі закінчення виконавчого провадження, а у випадку невжиття заявлених заходів та не стягнення з приватного виконавця безпідставно набутих коштів, обраний позивачем спосіб захисту та поновлення його порушених прав та інтересів буде неефективним, і як наслідок, позивач не зможе захистити порушені права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звернення до суду з позовною заявою є засобом захисту порушеного права і охоронюваних законом інтересів. Спосіб захисту має оцінюватись у ракурсі не тільки законності, а й ефективності. Рішення суду має бути спрямоване на відновлення порушених прав особи, яка звертається до суду. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту суду належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15.11.96 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 р. (заява N 38722/02)). Крім того, слід враховувати, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.80 р. в справі "Артіко проти Італії", п. 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України"). Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. У зв`язку з чим, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюк Назара Васильовича на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 1 199 388 (один мільйон сто дев`яносто дев`ять тисяч триста вісімдесят вісім) гривень 86 копійок, як безпідставно набутих. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved