Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Еквіфін Україна» про захист прав споживачів. В обґрунтування позову зазначив, що між ним та ТОВ «Еквіфін Україна» було укладено кредитний договір № 150247-М від 17 грудня 2020 року. Позивач отримав у електронному кабінеті копію відповідного договору. Сума кредиту у відповідності до п. 2.6.1 Договору складає 4 000,00 грн. Усього до сплати разом із відсотками сума повернення становить 4 648,00 грн. Запланована дата повергнення кредиту - 15 січня 2021 року. Також сторони уклали Угоду до вказаного кредитного про авто пролонгацію, у відповідності до якої строк авто пролонгації кредиту становить з 16 січня 2021 року по 04 лютого 2021 року включно. За змістом п. 4.1 Угоди за користування кредитом в період авто пролонгації позичальник сплачує кредитору проценти за підвищеною процентною ставкою в розмірі 4,15% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Відтак, сума до повернення становить 9 480,00 грн. Позивач вважає таку Угоду про автопролонгацію незаконною, оскільки вона суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Позивач зазначає, що відповідачем була змінена процентна ставка з 0,54% до 4,15%, що є різновидом нечесної підприємницької діяльності, оскільки відповідач наразі вимагає від позивача грошові кошти, що значно перевищують суму позики та встановлені відсотки. Таким чином, відповідач намагається безпідставно збагатитися за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати незаконними дії відповідача у частині підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № 150247-М від 17 грудня 2020 року, визнати недійсним п. 5.7.2 вказаного кредитного договору та п. 1.4 Угоди до даного кредитного договору про авто пролонгацію, а також стягнути з відповідача витрати на надання правової допомоги. Ухвалою Амур-Нижнодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2021 року справу передано за підсудністю до Селидівського міського суду Донецької області. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву, у відповідності до якого твердження позивача щодо нечесної підприємницької діяльності є необґрунтованим, оскільки позивачем не надано жодних доказів щодо введення його в оману. Всі істотні умови кредитного договору були надані позивачу до моменту його укладання, жодних перепон у наданні роз`яснень до кредитного договору відповідач не здійснював. Крім того, позивач не скористався правом, наданим Законом України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів з дня укладання кредитного договору відмовитися від нього без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Зазначає, що позивач не відмовлявся від кредитного договору, а згодом допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за його використання. Щодо витрат на надання правової допомоги представник відповідача зазначив, що позивачем не надано жодних доказі, які підтверджують дані витрати. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповіді на відзив до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи , приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК № 1251 від 19 версеня 2019 року, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, вбачається, що ТОВ «Еквіфін Україна» є фінансовою установою. Надалі, Національним банком України було переоформлено Відповідачу Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи і видано нове серія ФК № В0000118 від 28 грудня 2020 року. Крім того, ТОВ «Еквіфін Україна» має ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, яка була видана Товариству розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 10 жовтня 2018 року № 2008. 17 грудня 2020 року між ТОВ «Еквіфін Україна» та [PERSON] був укладений електронний кредитний договір «150247-М», у відповідності до якого кредитор зобов`язується надати позичальнику в користування грошові кошти (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування відповідно до умов договору. Сума кредиту - 4 000,00 грн. Строк кредиту - з 17 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року. запланована дата повернення кредиту - 15 січня 2021 року. За користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за акційною процентною ставкою в розмірі 0,54% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Реальна річна процентна ставка за користування кредитом становить 197,1%. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом, а саме за період з дати видачі кредиту і до запланованої дати повернення кредиту включно. Загальна вартість кредиту становить 4 648 грн. Сума до повернення - 4 648 грн. За умовами, визначеним в п. 5.2 вказаного кредитного договору в разі несплати позичальником заборгованості за кредитним договором до закінчення строку дії договору та не продовження дії договору, Кредитором застосовується авто пролонгація з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Позичальник, який підписує даний договір, дає згоду на його автопролонгацію- продовження строку дії договору з дня запланованої дати повернення кредиту ще на 20 календарних днів. Позичальник вважається таким, що прострочив повернення кредиту у разі, якщо він не повернув кредит і не продовжив строк користування кредитом до дня закінчення дії строку авто пролонгації. За п. 5.7.2 Договору в період авто пролонгації діє підвищена процентна ставка у розмірі 4.15% Згідно з п. 5.8 кредитного договору сторони погодили, що угода на авто пролонгацію Договору підписується Позичальником одночасно з підписанням цього договору. Даний договір підписаний електронним підписом від імені [PERSON] . Крім того, за матеріалами справи, між сторонами підписана Угода до Кредитного договору № 150247-М від 17 грудня 2020року, в якій містяться умови щодо автопролонгації, аналогічні викладеним в кредитному договорі. За умовами, викладеними в п. 1.7 дано ї Угоди сума до повернення становить 9 480,00 грн. Згідно із п. 1.5 Угоди реальна річна процентна ставка за користування кредитом становить 1000,1%. Згідно з ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з п. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Однак важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, в зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. Так, матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Відповідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19), вбачається, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа. Згідно з пунктом 1 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Позивач зайшов на Веб-сайт Відповідача, де він мав змогу ознайомитись з текстом примірного Кредитного договору, Правилами, Паспортом кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору (стандартизована форма), інформацією передбаченою частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією Товариства, фінансовим звітом тощо Як вбачається з матеріалів справи, позивач пройшов реєстрацію в ІТС (Інформаційно-телекомунікаційній системі товариства), з метою отримання кредиту. Верифікація позивача в системі свідчить, про те, що вона ознайомилась з Правилами та іншою наданою на сайті відповідача інформацією. Про це свідчить: надання всі свої особисті дані (ПІБ, дані паспорта; дату та рік народження, ідентифікаційний номер, свій номер мобільного телефону, електронну пошту, місце роботи, місце реєстрації та проживання тощо; надання згоди на обробку персональних даних, шляхом проставлення в ІТС Товариства електронної замітки, в порядку передбаченому статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних»; пройшов процедуру верифікації своєї платіжної картки, на яку в подальшому, були перераховані кредитні кошти (процедура верифікації карти детально прописана у пункті 4.8 Правил); ознайомився в Особистому кабінеті з Паспортом кредиту - інформація, яка надається споживачу до укладення договору (стандартизована форма) в порядку, за формою та за змістом, що передбачені статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» та іншою необхідною інформацією. Надалі для безпосереднього оформлення кредиту Позивач в ІТС Відповідача обрав бажану суму кредиту та строк кредитування; ознайомився з текстом примірного кредитного договору, що пропонувався для укладання, Правилами, інформацією зазначеною в частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою необхідною інформацією, шляхом перенаправлення (відсилання) до них/неї, що повністю відповідає частині 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», про що Позивач поставив відповідну відмітку в ІТС Товариства, після чого створив заявку на отримання кредиту згідно обраних Позивачем умов. Після прийняття Кредитодавцем позитивного рішення щодо надання кредиту Позичальнику Кредитодавець зробив Позичальнику пропозицію в його Особистому кабінеті укласти електронний Кредитний договір, який містив усі істотні умови, і з якими Заявник мав можливість ознайомитись до моменту укладання Кредитного договору. Після прийняття Позичальником умов Кредитного договору Позивач уклав з Товариством електронний Кредитний договір, який був підписаний Позивачем у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «f82018», після чого Позивач отримав кредит в сумі 4 000,00 грн. Кредитний договір та Правила розміщені у вільному доступі на офіційному Веб-сайті Товариства з вільним доступом для невизначеного кола осіб, на якому міститься інформація про можливість отримання кредиту. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Крім того пунктами 11.3-11.5. підтверджується, що позичальник гарантує та підтверджує, що повністю ознайомився і погоджується з умовами договору, вони є зрозумілими й справедливими для нього, його волевиявлення є вільним, відповідає його внутрішній волі та він не перебуває під тиском й на момент укладення договору він не знаходиться під впливом тяжких обставин. В процесі реєстрації в ІТС товариства позичальник також пройшов процедуру верифікації платіжної картки. Як вбачається з матеріалів справи позивач підписав кредитний договір шляхом використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, визначеного ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію». Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України, що передбачено ч.13 ст.11 вищезазначеного закону. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що сторони кредитного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору перед його укладанням (сума кредиту, строк кредиту, процентна ставка по кредиту, розмір процентів за користування кредитом в гривні, розмір неустойки (штрафу), річна процентна ставка, загальна вартість кредиту для позичальника з урахуванням процентної ставки та виходячи з обраних споживачем умов кредитування), позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, кредитні кошти перераховані кредитодавцем на рахунок позичальника, тому в силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним. Крім того, у позовній заяві позивач [PERSON] не заперечує факт укладення договору. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до положень ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З аналізу зібраних у справі доказів та наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача в даному випадку не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним. Щодо дійсності Угоди про пролонгацію, суд приходить до наступного. Згідно з частиною 1 статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). З аналізу частини 1 статті 212 ЦК України вбачається, що відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору щодо такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні. Отже, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка має неминуче настати, відкладальна обставина мас характер такої обставини, що може і не настати (Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 27 лютого 2018 року у справі №910/13527/17). Відповідно до пункту 5.2 Кредитного договору у разі несплати Позичальником заборгованості до закінчення строку дії договору та не продовження строку дії Договору, Кредитором застосовується автопролонгація з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Позичальник, який підписує даний договір дає згоду на його автопролонгацію, - продовження строку дії договору з дня запланованої дати повернення кредиту ще на 20 календарних днів. Позичальник вважається таким, що прострочив повернення кредиту у разі, якщо він не повернув кредит і не продовжив строк користування кредитом до дня закінчення дії строку автопролонгації. Пунктом 5.7 Кредитного договору Сторони погодили, що у випадку несплати Позичальником заборгованості за кредитом/неоформлення продовження строку користування кредитом до запланованої дати повернення кредиту, цей Договір вважатиметься автопролонгованим, а строк користування кредитом - подовженим на наступних умовах: автопролонгації Договору та продовження строку користування кредитом складає період часу з дати наступної за запланованою датою повернення кредиту (або новою запланованою датою повернення у випадку оформлення продовження строку користування кредитом), і до спливу 20 (двадцяти) них днів включно (Пункт 5.7.1 Кредитного договору). В період автопролонгації діє підвищена процентна ставка у розмірі 4.15% (Пункт 5.7.2 Кредитного договору). Сторони погодили, що угода на автопролонгацію Договору підписується Позичальником одночасно з підписанням цього Договору (Пункт 5.8 Кредитного договору). Пунктами 1.2-1.7 Угоди до Кредитного договору (автопролонгація), сторони узгодили, що в період автопролонгації з 16 січня 2021 року по 04 лютого 2021 року. Позичальник сплачує Кредитору проценти за підвищеною процентною ставкою в розмірі 4.15% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Реальна річна процентна ставка за користування кредитом становить 1000.1%. Загальна вартість кредиту становить 9 480,00 грн. Як вбачається зі змісту вищезазначених положень Кредитного договору Угода до Кредитного договору (автопролонгація) за своїм змістом є саме відкладальною обставиною, адже вона вступає силу виключно у разі несплати Позичальником суми кредиту та нарахованих процентів у строки, встановлені Кредитним договором та не продовження строку дії договору. Автопролонгація Кредитного договору та нарахування процентної ставки в розмірі 4,15% відбувалося на підставі положень Кредитного договору та угоди щодо автопролонгації, які були узгоджені між сторонами в момент укладання Кредитного договору, тобто це двостороння домовленість сторін, яка не відноситься до сфери відповідальності Позивача, а є платою за користування кредитом протягом нового погодженого сторонами строку. Отже, істотні умови Кредитного договору були надані Позивачу до моменту укладання Кредитного договору, а також в Паспорті кредиту. Згідно з пунктом 11.8 Кредитного договору, Позичальник підтверджує, що до укладання цього договору він отримав від Кредитора всю необхідну інформацію про кредит і умови кредитування відповідно до чинного законодавства України (в т.ч. відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів»), що і інформація є повною і зрозумілою і надана без нав`язування придбання фінансових послуг Кредитора, і Позичальник ознайомлений з Правилами надання коштів у кредит які є невід`ємною частиною договору якою конфіденційності. Щодо твердження Позивача про порушення відповідачем принципу добросовісності. Відповідач наголошує, що сторони підписавши Кредитний договір у визначеній сторонами редакції (із самостійним визначенням позивачем суми та строку повернення кредиту), таким чином встановили факт досягнення ними згоди між собою щодо всіх істотних його умов, підтвердивши цими діями (зовнішнє волевиявлення) їх відповідність внутрішньої волі. Визначаючи проценту ставку за користування кредитом сторони керувалися вищезазначеним положенням ЦК України, оскільки обрана сторонами процентна ставка чітко відповідала попиту і пропозиції, які складися на кредитному ринку на момент укладання Кредитного договору, а також можливому кредитному ризику у випадку невиконання позичальником своїх обов`язків за Кредитним договором. Також у своєму позові позивач зазначає, що умови Кредитного договору є несправедливими, оскільки вони мають своїм наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків між сторонами договору. Разом з тим, аналізуючи положення статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору повинні порушувати принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору повинні призводити до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору повинні завдавати шкоди споживачеві. При цьому статті 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 21 січня 2021 року у справі №755/6962/19). В той же час, позивачем жодним чином не зазначено яким чином визначена сторонами Кредитного договору процентна ставка одночасно порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, та завдають шкоди позичальнику. Як встановлено судом, всі істотні умови Кредитного договору були надані позивачу до моменту укладання Кредитного договору, а також в паспорті кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору (стандартизована форма), зразок якого наведено в додатку № 1 до Закону України "Про споживче кредитування". Жодних перепон у наданні роз`яснень до Кредитного договору відповідач не здійснював. Крім того, у разі незгоди позивача з умовами Кредитного договору він мав право, на підставі пункту 4.10. Кредитного договору, а також статті 15 Закону України "Про споживче кредитування", протягом 14 календарних днів з дня укладення Кредитного договору відмовитися від Кредитного Договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. У встановленим Кредитним договором та законом строк позивач не відмовився від Кредитного договору та не повернув кредит, а згодом ще допустив прострочення повернення кредитних коштів та сплати процентів за використання кредиту. Відповідно до положень ч.3 ст. 12 ЦПК України та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним та угоди про про автопролонгацію із вказаних стороною позивача мотивів - не доведені, отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача витрат на надання правової допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ч.ч. 1 -3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом з тим, на підтвердження понесених витрат на надання професійної правничої допомоги позивачем не надано жодних доказів. За таких обставин, вказані витрати з відповідача стягненню не підлягають. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Згідно ч. 1, 2 статті ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, то судовий збір відповідно компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідно до положень статті 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 207, 634, 638, 1055, 1054 ЦК України ст.ст. 11, 12, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та,

Outcome: dismissed