Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернулася до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про поділ майна подружжя. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 08 лютого1992 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано згідно із рішенням суду від 22 березня 2013 року. Позивач у позовній заяві зазначає, що під час шлюбу нею та відповідачем було нажито житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначене майно зареєстроване за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями від 27 червня 2001 року. Позивач, посилаючись на ст. ст. 60, 69, 70 Сімейного Кодексу України просила суд розділити між нею та відповідачем сумісно набуте майно, виділивши їй ? житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу. 11 лютого 2014 року представник позивача подав суду зміни до позовної заяви, в якій зазначає, що враховуючи наявний у справі висновок будівельно-технічної експертизи №4223/13-22 від 24 грудня 2013 року просить суд провести реальний поділ житлового будинку з надвірними будівлями за варіантом додатку № 4 до зазначеного висновку експерта, виділивши позивачці 53/100 ідеальної частки, у власності відповідача залишити 43/100 ідеальної частки. Крім того, представник позивача просив суд стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу та витрати за проведення судової будівельної технічної експертизи. Представник позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, зазначаючи, що житловий будинок на який посилається позивач збудований ще у 1987 році, сарай у 1980 році, тому дане майно не може бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того відповідач зазначає, що зазначене майно є майном колишнього колгоспного двору, а тому спір щодо цього майна повинен вирішуватися за нормами, що регулює власність цього двору. Позивач не була членом колгоспного двору й вона не має права на частку у цьому майні. Суд, ухвалою від 11 лютого 2014 року в судовому засіданні залучив в якості третьої особи Гориглядівську сільську раду на стороні відповідача. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, представника третьої особи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у зв'язку із нижчевикладеним. Судом встановлено, що 08 лютого 1992 року у Будзинській сільській раді Тлумацького району Івано-Франківської області між сторонами укладено шлюб. 22 березня 2013 року Монастириським районним судом Тернопільської області винесено рішення, яким шлюб між сторонами розірвано. Рішенням виконавчого комітету Гориглядівської сільської ради № 21 від 27 червня 2001 року встановлено факт належності та визнано право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право власності від 27 червня 2001 року житловий будинок із належними до нього будівлями по [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої власності. Як вбачається із довідки Гориглядівської сільської ради №72 від 03 лютого 2014 року, в житловому будинку [ADDRESS] в період з 1987р. по 2001 роки були зареєстровані: [PERSON] [INFO], вибув у інше господарство 30.12.1991р.; [PERSON], [INFO],померла [INFO], [PERSON], [INFO] вибула в інше господарство 23.08.1993р., [PERSON], [INFO] прибула з с.Будзин Тлумацького району 09.12.1992р., [PERSON], [INFO], [PERSON] вибув на строкову службу в армію 14.11.1989р., повернувся 23.10.1991р., вибув у с.Будзин 17.09.1998р., прибув 22.01.2002р. Станом на 01.01.1991р. будинковолодіння мало статус колгоспного двору. Згідно із випискою з погосподарської книги №3 Гориглядівської сільської ради на 2011-2015 роки домогосподарство по [ADDRESS] побудоване у 1987 році. Відповідно до оціночного акту від 15 січня 2002 року на господарські будівлі та внутрішньо дворові споруди домоволодіння [ADDRESS] житловий будинок (літера «А»), сарай (літера «Б»), сарай (літера «В»), сарай (літера «Г»), огорожа (літера «І») побудовані у 1987 році, літня кухня(літера «Д») побудована у 1995 році. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4223/13-22 від 24 грудня 2013 року експертом визначено ринкову вартість житлового будинку та надвірних будівель та споруд по [ADDRESS], запропоновано 4 варіанти поділу зазначеного житлового будинку та інших надвірних будівель з відступом від ідеальних часток. Згідно рішення виконавчого комітету Гориглядівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 21 лютого 2014 року № 7 «Про розгляд заяви [PERSON] про надання дозволу на перепланування» виконавчий комітет вирішив відмовити заявниці в наданні дозволу на перепланування житлового будинкута господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS]. У силу статті 16 Закону України "Про власність" та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно зі статтею 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 Сімейного Кодексу України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Як установлено в судовому засіданні правовідносини щодо спірного майна виникли у 1992 році. За таких обставин суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва житлового будинку, зокрема положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, могло бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджували право приватної власності. Судом встановлено, що будинковолодіння, за виключенням літньої кухні, згідно записів у погосподарських книгах станом на дату укладення шлюбу між позивачем та відповідачем уже було зареєстроване. Так відповідно до записів у погосподарській книгзі за 1986-1989 роки за № 138 особового рахунку будинковолодіння уже належало [PERSON] (голова двору). Згідно записів у погосподарській книзі за 1990-1995 роки за № 135 будинковолодіння спочатку належало [PERSON], пізніше [PERSON] - відповідачу по справі. Згідно даних інвентарної справи № 8159 на вищевказане будинковолодіння житловий будинок побудований у 1987 році, сарай у 1980 році, а літня кухня у 1995 році. Зазначене також підтверджується даними довідки № 395 Гориглядівської сільської ради. Отже, як встановлено судом, і не заперечується сторонами по справі, житловий будинок з надвірними будівлями, окрім літньої кухні (літера «Д») зведені у 1980-1987 роках згідно записів у по господарських книгах, перебували у власності сім'ї [PERSON]. Окрім цього, зазначене майно мало статус колгоспного двору, членами якого були [PERSON], його батьки та сестра. Як вбачається із погосподарських книг, позивач прибула у зазначене будинковолодіння лише 09 грудня 1992 року, тобто після укладення шлюбу з відповідачем. Як зазначалося вище, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, за умовами статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України є власністю кожного з них (роздільним майном). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Таким чином, житловий будинок із надвірними будівлями [ADDRESS] під літерами «А», «Б», «В», «Г», «І» зведені у 1980-1987 роках, окрім літньої кухні (літера «Д») побудованої у 1995 році, є особистою приватною власністю відповідача [PERSON], оскільки набуті ним до шлюбу. Враховуючи те, що відповідно до сімейного законодавства дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, поділу не підлягає житловий будинок з надвірними будівлями (літери«А», «Б», «В», «Г», «І») зведені та зареєстровані до укладення шлюбу з відповідачем, оскільки зазначені об'єкти є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] Посилання позивача про те, що зазначене майно підлягає поділу, оскільки відповідач оформив право власності у 2001 році, коли сторони перебували у шлюбі, судом до уваги не береться, оскільки зазначене майно згідно із до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України та п.1 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою власністю відповідача, оскільки набуте ним до шлюбу, який укладений у 1992 році, а оформлення у 2001 році правовстановлюючих документів на нього, не змінило правового статусу цього майна. Відповідно до інвентаризаційної справи літня кухня під літерою «Д» зведена у 1995 році. Таким чином, літня кухня, яка збудована під час перебування сторін у шлюбі, відповідно до ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України та ч.1 ст. 60 Сімейного Кодексу України, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та на підставі ч.1 ст. 69 Сімейного Кодексу України підлягає поділу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 372 Цивільного Кодексу України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом з тим, аналізуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи № 4223/13-22 від 24 грудня 2013 року, судом встановлено, що експерт встановив лише вартість літньої кухні, що становить 20968 грн., однак не запропонував у своєму висновку можливих варіантів поділу цього окремого об'єкта. Судом, з метою забезпечення виконання вимог ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України, запропоновано сторонам клопотати перед судом про призначення з цього приводу додаткової будівельно-технічної експертизи, однак сторони відмовилися від такої пропозиції. Враховуючи те, що для вирішення питання щодо можливого поділу літньої кухні необхідні спеціальні знання, а сторони відмовилися ініціювати призначення додаткової експертизи, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову в частині поділу літньої кухні. Більше того, рішенням виконавчого комітету Гориглядівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 21 лютого 2014 року № 7 «Про розгляд заяви [PERSON] про надання дозволу на перепланування» виконавчий комітет відмовив заявниці в наданні дозволу на перепланування житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться в [ADDRESS]. Із змісту статті 129 Конституції України вбачається, що однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10, частин 1, 4 ст. 60 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши в сукупності всі здобуті в ході судового розгляду даної цивільної справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає за можливе задовольнити позов лише в частині визнання права власності за позивачем [PERSON] на ? літньої кухні. В іншій частині позову суд відмовляє. Статтею 88 Цивільного процесуального Кодексу України визначено правила розподілу судових витрат між сторонами. Зокрема, у частині першій цієї статті передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 214 Цивільного процесуального Кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи, що позов задоволено частково з відповідача підлягає стягненню судовий збір в користь позивача у розмірі 163,15 грн. Відповідно до статті 84 Цивільного процесуального Кодексу України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячний розмір за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Із матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2013 року було укладено договір про надання правової допомоги адвокатом [PERSON] та позивачем [PERSON] як вбачається із розділу 4 зазначеного договору розміром гонорару визначається за домовленістю та з урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Розмір мінімальної заробітної плати на 2013 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік», він складає: з 01.01.2013 року - 1147 грн, з 01.12.2013 року - 1218 грн. Розмір мінімальної заробітної плати на 2014 рік встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», він складає на січень-лютий 1218 грн. Відповідно до журналів судових засідань, які відбулися в Монастириському районному суді, адвокат [PERSON]., будучи представником позивача, приймав участь у розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] 5 год. 50 хв. Отже суд приходить до висновку, що на надання правової допомоги позивачам відповідно до вимог статей 27, 31, 56 Цивільного процесуального кодексу України, а саме по участі представника в судових засіданнях, всього витрачено 5 год. 50 хв. Виходячи із наведених положень чинного законодавства суд приходить до висновку, що відшкодуванню підлягають витрати за надання правої допомоги відповідно до обсягу процесуальних прав на участь представника у судових засіданнях при розгляді судом цивільної справи на протязі 5 годин 50 хвилин відповідно до розрахунку, визначеному Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а саме 40% розміру мінімальної заробітної плати за червень-липень місяць 2013 року (458 грн. 80 коп.) за годину роботи, що становить 4 год. 12 хв. х 458 грн. 80 коп. = 1890 грн. 25 коп. та за лютий місяць 2014 року (487 грн. 20 коп.) за годину роботи, що становить 1 год. 38 хв. х 487 грн. 20 коп. = 672 грн. 33 коп. що в сумі за 5 год. 50 хв. становить 2562 грн. 58 коп. Таким чином, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 2562 грн. 58 коп. - витрат на правову допомогу. Судові витрати в частині коштів за проведення судової будівельно-технічної експертизи від 24 грудня 2013 року № 4223/13-22 суд покладає на позивача, оскільки судом відмовлено у позові в частині поділу майна.

Outcome: partial