Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

05.12.2014 [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що в період з 10.09.2014 по 07.11.2014 працював на посаді судозбірника в ТОВ "Южная Судоремонтная Компания" (ТОВ "ЮСК", відповідач). В період з 03.11.2014 по 07.11.2014 перебував на лікарняному. Після одужання, він прийшов на підприємство для передачі листка непрацездатності керівництву та отримання належної заробітної плати, проте директор підприємства та його заступник надали позивачу Наказ від 31.10.2014 про звільнення останнього з посади судозбірника ТОВ "ЮСК" за власним бажанням, що не відповідало його дійсному волевиявленню. Окрім того, вказав, що при прийнятті його на роботу з керівництвом ТОВ "ЮСК" було досягнуто домовленості, що позивач одразу приступить до виконання своїх обов'язків без проходження іспитового строку, проте, приступивши до роботи керівництво повідомило його, що іспитовий строк все ж таки доведеться пройти, а за період його проходження він буде отримувати меншу за обумовлену до того заробітну плату. Посилаючись на факт свого незаконного звільнення та недотримання відповідачем досягнутих при прийнятті на роботу домовленостей, того факту, що про проходження іспитового строку не було зазначено в наказі про прийняття позивача на роботу, позивач просив суд поновити його на займаній до того посаді судозбірника, стягнути з ТОВ "ЮСК" середній заробіток за час вимушеного прогулу, недоплачену заробітну плату за період іспитового строку, а також 5 000.00 грн. в якості відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди. В судовому засіданні позивач, його представник вимоги позову підтримали повністю, наполягаючи на його задоволенні, з підстав, що викладені в позовній заяві. Вказували на те, що у позивача було відсутнє волевиявлення, направлене на звільнення з ТОВ "ЮСК" за власним бажанням, так як робота була йому потрібна, оскільки він є утриманцем своєї родини, проте керівництвом відповідача він був поставлений у безальтернативне становище, при якому був повідомлений, що у разі коли позивач не надасть заяви про звільнення за власним бажанням, то він буде звільнений примусово. Окрім того, в ході з'ясування в процесі розгляду справи правовідносин, що склались між сторонами, вказували на те, що відповідач доручав позивачу виконання роботи, яка не відповідає його кваліфікаційному рівню, що є порушенням статті 21 КЗпП України. Заперечували факт неякісного виконання позивачем своїх трудових обов'язків, в зв'язку з чим до останнього застосовувались дисциплінарні стягнення у вигляді доган, не оскаржуючи наказів про накладення стягнення у вигляді догани, а самі матеріали на підставі яких застосовувались вказані дисциплінарні стягнення сфальсифіковані відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити. В якості обґрунтування своєї позиції вказував на те, що насправді відповідач мав намір звільнити позивача у зв'язку з систематичним невиконанням покладених на нього обов'язків, проте останньому було запропоновано звільнитись за власним бажанням, щоб не вносити негативні відомості про нього як спеціаліста до трудової книжки. Спочатку позивач надав свою згоду на звільнення за власним бажанням, в зв'язку з чим було підготовлено проект відповідного наказу, частково внесено відомості до трудової книжки, проте в процесі, відмовився від первинного наміру, після здійсненого ним телефонного дзвінка матері - представника позивача, в рамках справи, що розглядається. Крім того зазначив, що до позивача неодноразово застосовувались дисциплінарні стягнення у вигляді доган, від отримання наказів про застосування яких він відмовлявся, про що складались відповідні акти. Також, позивач відмовився від отримання трудової книжки не пояснюючи причин відмови, що також було заактовано. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши свідків, оцінивши все в сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено та не заперечується сторонами, що наказом №34-К директора ТОВ "ЮСК" Бурковця С.В. від 10.09.2014 [PERSON] був прийнятий на посаду судозбірника вказаного підприємства із окладом згідно штатного розпису. Вказаним наказом спільно зі [PERSON] на посаду електрогазозварювальника було прийнято [PERSON], який будучи допитаним в суді в якості свідка пояснив, що дійсно працював в ТОВ "ЮСК" спільно зі [PERSON], 31.10.2014 їм було запропоновано звільнитись з підприємства за власним бажанням, на що вони надали свою згоду. Проте причин за яких така пропозиція була висловлена, керівництвом зазначено не було. [PERSON] на той час вже знайшов собі нове місце роботи, а тому особливих заперечень щодо звільнення не надавав, в той час як позивач не погоджувався звільнятись за власним бажанням та обумовив з керівництвом спосіб звільнення за погодженням сторін та почав писати відповідну заяву, однак 31.10.2014 вони заяв про звільнення за власним бажанням чи за погодженням сторін керівництву не надавали, наказів про звільнення на руки не отримували. З показань, здобутих від допитаних свідка [PERSON] (заступника директора з виробництва ТОВ "ЮСК"), вбачається, що позивач після прийняття його 10.09.2014 на посаду судозбірника ТОВ "ЮСК" неодноразово допускав чисельні браки, порушував техніку пожежної безпеки, зокрема після закінчення робіт не закривав балони з пропаном та киснем, що могло призвести до виникнення пожежі, в зв'язку з чим ним писались доповідні записки на ім'я директора підприємства, а останнім видавались накази, зокрема №8 від 26.09.2014, №10 від 02.10.2014, №11 від 31.10.2014 про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, у зв'язку з допущенням останнім браку у виробництві, який мав наслідком порушення графіку строків робіт. Від ознайомлення та отримання вказаних наказів позивач відмовлявся, про що комісією підприємства складались відповідні акти. Вказане підтверджено і показаннями свідків [PERSON] (слюсаря ТОВ "ЮСК"), [PERSON] (електрогазозварювальник ТОВ "ЮСК"), які окрім того, що були свідками допущених [PERSON] порушень в процесі роботи, входили до комісії, якою складались акти про відмову [PERSON] від ознайомлення з наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальнотсі. Маючи намір звільнити [PERSON] за систематичне невиконання ним трудових обов'язків, за наявності бажання не вносити до трудової книжки останнього негативні відомості, які б перешкодили в подальшому здобути належну роботу, керівництвом ТОВ "ЮСК" було запропоновано [PERSON] звільнитись за власним бажанням на що останній надав свою згоду та почав писати відповідну заяву. В подальшому, не дописавши заяви [PERSON] зателефонував своїй матері та в подальшому відмовився від написання заяви про звільнення за власним бажанням, відмовившись також від отримання наказу про звільнення за систематичне невиконання трудових обов'язків, про що також було складено акт. Згідно з позицією Пленуму Верховного суду України, що викладена в пункті 12 Постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом. Твердження представника позивача про факт фальсифікації матеріалів дисциплінарних справ у відношенні [PERSON], окрім іншого спростовується тим, що вказаним відомостям надавалась оцінка органом досудового розслідування - СВ Заводського РВ Миколаївського МУ УМВС України в Миколаївській області при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження з розслідування кримінального правопорушення відомості про яке внесені 09.12.2014 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014150030005687 із попередньою кваліфікацією за частиною першою статті 172 КК України, в ході якого були досліджені ті самі акти про відмову від ознайомлення з наказом про дисциплінарне стягнення у вигляді догани та безпосередньо накази, що свідчить про їх існування до того моменту, як вони були надані суду, а також допитано в якості свідків працівників ТОВ "ЮСК", які надали слідчому показання аналогічні тим, що дані ними суду, під присягою. Вказане кримінальне провадження було закрито за відсутності складу кримінального правопорушення. Згідно положень пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП). Твердження представника позивача про те, що [PERSON] доручалась робота, яка не відповідає його кваліфікаційному рівню спростовуються показаннями здобутими від свідка [PERSON] - заступника директора з виробництва ТОВ "ЮСК", який пояснив, що роботи, які доручалися [PERSON] в цілому відповідали його кваліфікаційному рівню, зокрема позивач займався установкою дверей, проте і їх він виконував неякісно, двері встановлювались криво, з великим зазором, що мало наслідком їх перевстановлення. Факт існування двох наказів про звільнення - за власним бажанням та відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України було пояснено головним бухгалтером ТОВ "ЮСК" [PERSON], яка займалась оформленням цих наказів та пояснила, що отримавши від [PERSON] згоду на звільнення за власним бажанням, вона підготувала відповідний наказ та мала на меті ознайомити працівника з ним. Проте в подальшому, [PERSON] відмовився від звільнення за власним бажанням, в той час як наказ був виданий йому для ознайомлення 31.10.2014. Наявність двох наказів в один день - про застосування дисциплінарного стягнення та про звільнення не є порушенням в контексті частини другої статті 149 КЗпП та статті 61 Конституції України, оскільки накази №8 від 26.09.2014, №10 від 02.10.2014 про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності на момент винесення наказу про звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України скасовані не були, що не позбавляє власника або уповноваженого ним органа права застосувати до працівника в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Таким чином, наказ про звільнення винесений за систематичне порушення не є подвійною відповідальністю за одне порушення, адже системність порушень свідчить про наявність попередніх стягнень. Пояснення свідків в цілому узгоджуються між собою та в повній мірі відповідають іншим матеріалам справи, в той час як пояснення позивача містять численні суперечності як між собою, так і з іншими установленими судом обставинами, які дають суду підстави для відмови у задоволенні позову, оскільки дії відповідача щодо звільнення [PERSON] відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України були в цілому правомірними. Крім того, слід зазначити, що в судовому засіданні в цілому було спростовано той факт, що про своє звільнення позивач дізнався 07.12.2014, оскільки згідно табеля обліку робочого часу, пояснень здобутих від свідків вбачається, що 31.10.2014 [PERSON] був присутнім на підприємстві, а від отримання наказу про своє звільнення відмовився, про що було складено відповідний акт. Згідно з положеннями частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Із позовом про поновлення на роботі [PERSON] звернувся 05.12.2014, що свідчить про порушення передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України строку для звернення. Відповідно до позиції Пленуму Верховного суду України, що викладена в пункті 4 Постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору, при цьому, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed