Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

[PERSON] 27 грудня 2017 звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про продовження строку для прийняття спадщини і надання додаткового строку для подачі заяви на прийняття спадщини. Позивач в своєму позові посилається на те, що [INFO] помер його дядя - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 17.02.2017 року. 17.03.2009 року спадкодавцем був складений заповіт на ім'я Позивача. Із заявою про прийняття спадщини до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Позивач звернувся лише 15.11.2017 року, оскільки померлий на момент смерті відбував покарання у вигляді позбавлення волі за вчинення умисного вбивства, що підтверджується копією вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2015 року у справі №201/5182/14-к, яким спадкодавця було засуджено до 8 років позбавлення волі (ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року вирок залишено в силі). Про смерть дяді Позивач дізнався в листопаді від Відповідачки [PERSON], яка, в свою чергу, вчасно звернулася до нотаріуса для оформлення спадкових справ. Із дядею Позивач не спілкувався, знаходився у конфліктних стосунках, оскільки, по-перше, був змушений сплачувати за нього кредит після скоєння ним тяжкого злочину, а по-друге, морально засуджував дядю за скоєння вбивства. Враховуючи наведене, позивач просив надати додатковий строк один місяць для подачі в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином; з позовом фактично згодна, не заперечує проти спірного питання, просила справу розглянути за наявними матеріалами справи без неї та просила позов задовольнити. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача. Відповідач Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, в своєму листі до суду вказала, що з позовом фактично згодна, не заперечує проти спірного питання, її права та інтереси не зачіпаються, просила справу розглянути без неї та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів та вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 17.02.2017 року. Після його смерті відкрилася спадщина - квартира [ADDRESS]. 17.03.2009 року [PERSON] склав заповіт на користь позивача - [PERSON]. 23.02.2014 року спадкодавець [PERSON] скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 ККУ, та в той же день його було затримано. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.06.2015 року у справі №201/5182/14-к його було засуджено до 8 років позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року вирок залишено в силі. 15.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 498874660 від 15.11.2017 року, проте з'ясувалося, що, по-перше, спадкова справа вже заведена за заявою [PERSON] (сестра померлої в 2006 році жінки мого дяді), а по-друге, дядя помер в лютому 2017 року у місці відбування покарання у вигляді позбавлення волі. Про смерть дяді позивач [PERSON] дізнався в листопаді 2017 року, розшукуючи місце відбування покарання [PERSON], оскільки після скоєння спадкодавцем тяжкого злочину у них склалися ворожі стосунки. У зв'язку із пропуском встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазська Н.В. видала позивачеві постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.11.2017 року. Частиною 3 статті 12 ЦПК Українивстановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи надані позивачем аргументи та докази на їх підтвердження, суд відзначає, що відповідно до ст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справу суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) Загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63) . Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (див. рішення у справі «Dombo Beheer B.V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, п. 33, Series А № 274). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом наведеної статті поважними причинами пропуску строку для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для надання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Процедура подання заяви про прийняття спадщини визначена пунктом 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Пунктом 3.5 глави 10 Порядку передбачено, що якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини, позивач посилався на те, що спадкодавець на момент смерті відбував покарання за вчинення тяжкого злочину, з родичами не спілкувався, не листувався, відомостей про місце відбування покарання рідні та близькі не мали, про смерть спадкодавця керівництво колонії їх не повідомляло. Жодних законних та розумних засобів для громадян бути обізнаним про місце відбування покарання будь-яких осіб в Україні не передбачено, тому позивач не мав об'єктивної змоги дізнатися про дату та місце смерті свого дядька, який склав заповіт на його ім'я. Згідно роз'яснень, що викладені в п. 24 постанови Пленуму ВС України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визнання особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на поважність причини пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини та наявність підстав для задоволення позовної заяви. Визнання позову відповідачем не суперечить правам та інтересам третіх осіб.

Outcome: approved