Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

31 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» (далі- ТОВ «Єврокар Україна»). Вказав, що 11 травня 2017 року між [PERSON] (далі - лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (далі - лізингодавець) був укладений договір фінансового лізингу № 2266, предметом якого є надання партнеру послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки Zaz Sens (пізніше марка автомобіля була змінена на ВАЗ 2110 Lux) на суму 6 687,57 доларів США., що еквівалентно 177 555,00 грн. Таким чином, предметом оскаржуваного договору № 2266 фінансового лізингу є надання особі предмета лізингу - автомобіля, марки Zaz Sens (пізніше марка автомобіля була замінена на ВАЗ 2110 Lux) на суму 6 687,57 доларів США., що еквівалентно 177 555,00 грн. Отже, з метою отримання автомобіля марки Zaz Sens (пізніше марка автомобіля була замінена на ВАЗ 2110 Lux) на суму 6 687,57 доларів США., що еквівалентно 177 555,00 грн., Позивач загалом перерахував відповідачу 25 136,50 грн. Згідно з ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет договору, строк, на який лізингодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, їло виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливосте, що встановлюються цим Законом. Враховуючи те, що позивач є фізичною особою, то вказаний договір повинен бути обовязково нотаріально посвідченим. Договір фінансового лізингу від 11 травня 2017 року № 2266 нотаріально не посвідчувався. Згідно з частиною 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 1ст.236 ЦК України вказано, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки договір фінансового лізингу між сторонами нотаріально не був посвідчений, він відповідно до ст. ст. 220, 236 ЦК України є нікчемним з моменту вчинення, тобто 11 травня 2017 року. Також, договір фінансового лізингу №2266 від 11 травня 2017 року є нікчемним по тій причині, що відповідно до п.8.2 та п.8.3 ст. 8 вартість предмету лізингу на момент укладення договору та розмір щомісячного періодичного платежу подається відповідачем в доларах США з еквівалентом в гривнах, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно зростання курсу долара США. Крім цього, [PERSON] вважає, що укладений договір за № 2266 був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, а тому дії відповідача є забороненими. Вказав, що при умові належного розяснення йому усіх умов та наслідків цього договору, він не погодився б на його укладення. Підкреслив, що при здійснені ним оплати не створені для відповідача будь-яких обовязків Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно з частиною 4 статті 18 цього Закону перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Як вбачається із договору автомобіль вартістю 6 687,57 доларів США з еквівалентом 177 555,00 грн., не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушеннями ч.1 ст.807 Цивільного кодексу України. Згідно з договором, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищезазначені зобов'язання відповідає продавець. Проте, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. Позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 11 травня 2017 року № 2266, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна»; стягнути з відповідача на його користь кошти, як незаконно отримані за наслідками укладення договору фінансового лізингу № 2266 від 11.05.2017 року у загальному розмірі 25 136,50 грн. та стягнути з відповідача на користь державного бюджету судовий збір. У судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що 11 травня 2017 року він з ТОВ «Єврокар Україна» уклав договір фінансового лізингу № 2266. Предметом договору є придбання автомобіля марки Zaz Sens. Договір укладався у м. Харкові, але автомобіль він не отримав. 11 травня 2017 року [PERSON], виконуючи умови цього договору, сплатив на користь ТОВ "Єврокар Україна" первинний внесок у загальній сумі 25136,50 грн. Просить визнати правочин недійсним та застосувати реституцію; застосувати наслідки недійсності договору та стягнути з відповідача на його користь 25136,50 грн.; стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на користь держави судовий збір. Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином: судовою повісткою, про що у справі є поштове повідомлення. Отримавши згоду позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, що 11 травня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір фінансового лізингу №2266 (далі-договір). Пунктом 1.1 ст. 1 цього договору вказано, що предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб марки Zaz Sens Standart+ (обєм двигуна 1300, тип КПП 5 МТ, привід WD). Пунктом 1.3 ст.1 договору № 2266 передбачено, що лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Пунктом 1.7. ст. 1 д договору фінансового лізингу вказано, що предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. Пункт 2.2 вказує, що строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання--передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. 11 травня 2017 року позивач [PERSON] на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив ТОВ «Єврокар Україна» два авансові платежі у розмірі 7381,00 грн. та у розмірі 17755,50 грн. Всього у загальній сумі 25 136,50 грн. Правовідносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положенням Цивільного кодексу України (про лізинг, най (оренду), куплю-продаж) та Закон України «Про фінансовий лізинг»., Так, частинами 1-3 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом лізингу земельні ділянки та інші природні об'єкти, єдині майнові комплекси підприємств та їх відокремлені структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці). Майно, що перебуває в державній або комунальній власності та щодо якого відсутня заборона передачі в користування та/або володіння, може бути передано в лізинг у порядку, встановленому цим Законом. Частинами 1-3 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Згідно з ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч.1ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 1, 2, 3 Закону України „Про ліцензування певних видів господарської діяльності ліцензія це документ державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов; Ліцензія є єдиним документом дозвільного характеру, який дає право на зайняття певним видом господарської діяльності, що відповідно до законодавства підлягає обмеженню. Валютні операції підлягають обмеженню. Згідно частини 4 статті 18 цього Закону перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману; спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як: її наявність, специфікація та ціна або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг. Згідно частини 3 статті 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Відповідно до частини 6 статті 19 цього Закону правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до п. 2 ч. 1, п. 7 ч. З, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Суд, аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" приходить до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по- третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638,655,691 ЦК України. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до статті 16 Закону № 723/97-В, оплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із договору автомобіль вартістю 6 687,57 доларів США з еквівалентом 177 555,00 грн., не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ невизначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який це саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушеннями ч. 1ст.807 Цивільного кодексу України. Так, згідно із ч. 1 1 ст.807 Цивільного кодексу України, предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 1 ст.184 Цивільного кодексу України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо. вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Не визначена річ індивідуальними ознаками не може бути предметом лізингу, отже між Сторонами під час підписання договору та специфікації не було досягнуто угоди відносно предмету лізингу, що є істотною умовою для даного виду правочинів. Згідно договору, лізингодавець не відповідає перед дізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектації, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищезазначені зобов'язання відповідає Продавець. Проте, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст.808 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Так як під час укладення договору сторонами не було досягнуто згоди відносно особи Продавця, отже вибір продавця предмету лізингу має здійснювати Відповідач, що суперечить ст.808 Цивільного кодексу України, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такий пункт договору є несправедливим. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законодавством. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім сього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Виходячи з цього, суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON] про визнання правочину недійсним та застосування реституції. Також, судом було встановлено, що позивач на користь ТОВ «Єврокар Україна» сплатив авансовий платіж у загальному розмірі 25136,50 грн. Тому, у наслідок визнання недійсним договору фінансового лізингу від 11 травня 2017 року № 2266 ця сума підлягає стягненню з відповідача ТОВ «Єврокар Україна» на користь [PERSON] На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1280,00 грн.

Outcome: approved