Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради, [PERSON], треті особи без самостійних вимог: Кобилецько-Полянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позовних вимог зазначно, що 2 березня 2014 року померла мати позивача [PERSON]. 28 серпня 2014 року він як спадкоємець першої черги спадкування за законом звернувся до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. При збиранні документів з цього приводу та отримавши в органах БТІ Рахівської районної ради ксерокопію технічного паспорта на житлову квартиру [ADDRESS] (Павлюка) встановлено що його мати 27 березня 1997 року отримала свідоцтво про право власності на житло в одній цілій частині на своє ім.»я. Свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження від 16.11.1995 року за №116. 23 січня 2013 року його покійна мати уклала договір дарування спірної квартири на користь відповідача [PERSON]. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області [PERSON] На момент отримання даного свідоцтва про право власності на житло йому було 35 років, він постійно проживав та є зареєстрованим по сьогоднішній день в зазначеній квартирі, а на час видачі ордера на вселення в квартиру (1979 р.) він взагалі був неповнолітнім, однак його згоди на приватизацію вищевказаної квартири ніхто не питав та участі у приватизації він не приймав. Таким чином на даний час порушено його право власності на квартиру як співвласника. У зв»язку з чим просив визнати недійсним та скасувати розпорядження від 16 листопада 1995 року за №116 та свідоцтво про право власності на квартиру №17 в будинку «195 по вул. Леніна в смт. Кобилецька Поляна Рахівського району Закарпатської області від 27 березня 1997 року, видане на ім»я [PERSON], визнати недійсним договір дарування від 23 січня 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №121. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представника [PERSON]. [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, наведенних в позові. Просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача- відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що на момент видачі правовстановлюючих документів порушень жодних не було, просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, поскільки позивач [PERSON], на момент приватизації квартири не проживав з [PERSON], що стверджено відповідними довідками селищної ради. Представник третьої особи без самостійних вимог Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області [PERSON] в судовому засіданні вирішення позовних вимог залишив на розсуд суду. При цьому пояснив, що дану сім"ю знає здавна, на момент приватизації квартири позивач [PERSON] проживав у своєму власному будинку за іншою адресою, а [PERSON] на день смерті проживала сама, позивач лише був прописаний у квартирі матері і не більше. Третя особа приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилася. Заслухавши сторін, їхніх представників, представників третіх осіб, вившивши матеріали справи та дослідивши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Стаття 65-1 ЖК закріплює право на придбання громадянами жилих приміщень, які вони займають, у приватну власність. З положень цієї статті безперечно випливає, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду без обмежень можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім"ї (не інших сторонніхосіб), які проживають разом з ними, придбати приміщення, які вони займають, у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонджу" від 19 червня 1992 року, громадяни України мають право приватизувати квартири державного житлового фонду, тобто отримати їх у власність. Передача квартир у власність оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок). Згідно з частиною першою ст.1 Закону про приватизацію суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень ( підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон також врегульовує відносини, пов"язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об"єкти приватизації державного житлового фонду. Приватизація є підставою припинення права державної власності і водночас підставою виникнення права приватної власності. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS], наразі значиться як Павлюка в смт. Кобилецька Поляна Рахівського району Закарпатської області перебувала у державній власності, в яку в 1979 році на підставі ордера №17 було вселено сім"ю [PERSON]. Сім"я останнього складалася із дружини - [PERSON], синів - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. 28 липня 1983 року [PERSON] помер, про що виконкомом Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області складено відповідний актовий запис за №16 від 1 серпня 1983 року. Розпорядженням Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів від 16 листопада 1995 року №116 , квартира [ADDRESS] (Павлюка) відчужена, в порядку приватизації, в користь [PERSON]. Передача цієї квартири в цілій частині у власність [PERSON] оформлена свідоцтвом про право власності на житло від 27 березня 1997 року. Оскаржуючи розпорядження Фонду комунального майна про надання дозволу на приватизацію та свідоцтво про право власності на житло, позивач вказує на порушення його права на власність вказаної вище квартири, оскільки на момент приватизації цього майна він постійно проживав та є зареєстрованим по сьогоднішній день в зазначеній квартирі, однак його згоди на на приватизацію ніхто не питав та участі у приватизації не приймав. Судом встановлено, що приватизації квартири [ADDRESS] передували заява [PERSON] від 13 листопада 1995 року та довідка про склад сім"ї наймача квартири, видана керівником підприємства по обслуговуванню житла, з яких вбачається, що єдиним мешканцем даної квартири була наймач [PERSON]. Також даний факт підтверджений довідкою виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради №448 від 12 березня 2015 року, згідно якої [PERSON] дійсно зареєстрований в [INFO], однак фактично проживає [INFO]. Основним доказом обгрунтування позовних вимог є реєстрація позивача в спірній квартирі на момен приватизації, який на думку суду є неналежним та необхідним доказом в даних правовідносинах. За змістом ст. 65-1 ЖК право особи на приватизацію державного житлового фонду пов"язується із фактом проживання у жилому приміщенні, яке приватизується, незалежно від реєстрації в ньому, отже ключовим є проживання в жилому приміщенні. Позивачем не додано до матеріалів справи жодних доказів проживання у [INFO] на момент її приватизації [PERSON], а реєстрація в даній квартирі не має правового наслідку в даному спорі, тобто не є обов"язковою умовою набуття прав. Таким чином позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Власник приватизованого житла на свій розсуд володіє, користується і розпоряджується ним. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, а саме: передавати його безоплатно (заповідати, дарувати) або за плату (продавати, міняти, закладати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом) іншим особам. Судом встановлено, що за життя, 23 січня 2013 року [PERSON] розпорядилася належною їй квартирою №17 в будинку №195 по вул. Павлюка в смт. Кобилецька Поляна Рахівського району Закарпатської області, подарувавши її [PERSON], що стверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об"єкта нерухомого майна №27158299 від 23 вересня 2014 року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки в судовому засіданні не підтвердилися доказами позовні вимоги в частині визнання недійсними розпорядження про приватизацію нерухомого майна та свідоцтва про право вланості на житло, то в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 23 січня 2013 року, укладений між ватаман [PERSON] та [PERSON], посвідченрй приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №121, яка є похідною від двох перших позовних вимог, слід відмовити. Також судом не встановлено умов недійсності оскаржуваного договору дарування в силу ст. 215 ЦК України, на яку зсилається позивач. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), позивач зобов'язаний належно довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України). Враховуючи, що позивачем не доведено жодними доказами обгрунтування позовних вимог, та такі не встановлені в судовому засіданні, натомість спростовані учасниками судового розгляду, суд вбачає всі підстави для відмови в задоволенні позову про визнання недійсним та скасування розпоррячдження, свідоцтва про право власності на житло та договору дарування.

Outcome: dismissed