Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання транспортного засобу об"єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.04.1997 року по даний час. У вересні 2016 року відповідач залишив сім"ю і з того часу вони проживають окремо. У період шлюбу сторони придбали автомобіль марки SKODA SUPERB, 2013 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. 28.03.2013 року даний транспортний засіб був зареєстрований на ім"я відповідача. Випадково їй стало відомо про те, що відповідач транспортний засіб відчужив [PERSON] 25.10.2016 року, на що вона свою згоду не давала. Відповідно до висновку експерта вартість автомобіля становить 431169, 00 грн. Оскільки автомобіль був придбаний у період шлюбу, а відчужений відповідачем без її згоди, грошові кошти за продаж автомобіля вона не отримала, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки SKODA SUPERB, 2013 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], а також стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля у розмірі 215584, 50 грн. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зважаючи на те, що у період шлюбу, дійсно, ним був придбаний автомобіль Шкода. Але вказаний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, а тому не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, отримані за продаж автомобіля кошти він частково витратив на навчання сина та інші його потреби. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрнутованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства… Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.04.1997 року по 21.04.2017 року. У період шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. 28.03.2013 року сторонами був придбаний автомобіль марки SKODA SUPERB, 2013 року випуску, кузов № [NUMBER], д/н [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Вказаний автомобіль був зареєстрований на праві власності на ім"я відповідача [PERSON] 25.10.2016 року відповідач [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON] уклали Договір купівлі-продажу транспортного засобу марки SKODA SUPERB, 2013 року випуску, кузов № [NUMBER], відповідно до умов якого [PERSON] продав [PERSON] вказаний автомобіль за 149500, 00 грн. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати вказаний автомобіль спільним сумісним майном подружжя, а також стягнути з відповідача на її користь компенсацію за 1\\2 частину вартості автомобіля у розмірі 215584, 50 грн. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об′єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім′ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім′ї. Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. З урахуванням вимог діючого законодавства та встановлених по справі обставин, а саме щодо придбання сторонами автомобіля у період шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується заперечень відповідача про те, що даний автомобіль був придбаний ним за особисті кошти, а тому не може вважатися спільним майном подружжя, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їм, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користування, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості у розумінні ст. 58, 59 ЦК України і це є її процесуальним обов»язком. Заперечуючи проти спільності придбаного майна та коштів, відповідач посилається на те, що автомобіль ним придбано за особисті кошти, при цьому жодних належних доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем надано не було. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає заперечення відповідача безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не можуть бути прийняті судом до уваги, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог у частині визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя. Що стосується позовних вимог про стягнення грошової компенсації, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, автомобіль марки SKODA SUPERB, 2013 року випуску, кузов № [NUMBER] був відчужений відповідачем у період перебування у шлюбі без згоди позивачки. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і не заперечувався відповідачем. Хоча при цьому відповідач зазначав про те, що позивачці було відомо про його намір відчужити автомобіль, але письмова згода нею надана не була. Договір купівлі-продажу був укладений відповідачем у період перебування сторін у шлюбі, але при цьому слід зазначити, що сторони у цей час разом не проживали, що підтверджується позовною заявою [PERSON] до суду про розірвання шлюбу та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.07.2017 року про розірвання шлюбу, де встановлений факт того, що сторони з вересня 2016 року однією сім"єю не проживають. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім"ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, суд приходить до висновку, що грошові кошти, отримані відповідачем від продажу автомобіля, підлягають поділу між сторонами у рівних частинах. Заперечення відповідача про те, що частина грошових коштів, отримана ним від продажу автомобіля, була витрачена на потреби сім"ї, судом до уваги не приймаються, оскільки жодних належних доказів на підтвердження цього надано не було. Факт сплати відповідачем коштів за навчання сина є лише підтвердженням виконання батьківських обов"язків і вираження його власно волі щодо утримання сина, але при цьому не може бути підставою для відмови позивачці в її позовних вимогах про стягнення грошової компенсації. Що стосується суми грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідача, то слід зазначити наступне. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 25.10.2016 року продаж автомобіля був здійснений за 149500, 00 грн. Тобто, відповідачем було отримано за продаж автомобіля саме цю суму. А тому суд приходить до висновку, що саме виходячи з даної суми, за яку був проданий автомобіль, і слід виходити при визначенні суми грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля у розмірі 74750, 50 грн. Що стосується посилання позивачки в обґрунтування своїх позовних вимог на висновок оцінювача, то слід зазначити наступне. Відповідно до Висновку експерта оцінювача ТОВ "Експерт Альянс" Димури А.М. від 20.10.2016 року вартість спірного автомобіля становить 431169, 00 грн. Згідно із п. 4.1 Розділу IV Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092 оцінка КТЗ передбачає урахування технічних, технологічних характеристик та особливостей об"єкта оцінки, умов його експлуатації, обслуговування та зберігання, технічного стану на підставі відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстежень. Пунктом 4.2 вказаного Розділу визначено, що, виходячи з мети оцінки, здійснюються всі процедури межах методів оцінки, визначених цією Методикою. У разі визначення неринкової бази оцінки звіт (акт) чи висновок має містити перелік можливих обмежень щодо застосування результатів оцінки. Але з даного Висновку вбачається, що спірний автомобіль обстежений не був, ринкова вартість автомобіля розрахована за його відсутності. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. З урахуванням викладеного вище суд приходить до висновку, що підстав вважати Висновок від 20.10.2016 року належним доказом немає, а тому судом він до уваги не приймається. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позовних вимог про визнання автомобіля спільним сумісним майном, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, але при цьому нею не було доведено розмір грошової компенсації, який вона просить стягнути, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 747, 50 грн. відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial