Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що у відділі державної виконавчої служби Братського районного управління юстиції в Миколаївській області на виконанні знаходився виконавчий лист №2-530/2010, виданий 08.11.2010 року Братським районним судом Миколаївської області про стягнення з [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку кредитної заборгованості. Згідно Інформаційної довідки №201502994 від 24.02.2020 р., сформованою приватним нотаріусом Братського районного нотаріального округу Малярчук Н.В. у розділі про державну реєстрацію обтяжень зазначено запис про обтяження №35099562, а саме арешт нерухомого майна накладений на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Арешт накладено згідно постанови про арешт на майно та оголошення заборони на його відчудження, б/н, видана 20.07.2011 року заступником начальника відділу ДВС Братського РУЮ Павловою Н.С. Позивач дізналася про арешт майна від приватного нотаріуса, оскільки має намір відчужити квартиру. [PERSON] звернулася до відділу ДВС із проханням зняти арешт із квартири, однак їй був наданий письмовий лист про те, що у відділі ДВС станом на 24.02.2020 року відсутні на примусовому виконанні відкритті виконавчі провадження відносно [PERSON] та згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі ДВС перебувало відкрите виконавче провадження згідно виконавчого листа №2- 530/2010 виданого 08.11.2010 року Братським районним судом Миколаївської області про стягнення з [PERSON] боргу на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" , згідно якого 27.05.2014 року державним виконавцем відділу ДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.8 ч. 1 ст. 49 ЗУ "Про виконавче провадження" (фактичне повне виконання рішення). Однак, як пояснив державний виконавець, зняти арешт не можуть, оскільки архів виконаних виконавчих провадження зберігається три роки, тому всі матеріали були знищенні за строком. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, але надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечував. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не з`явилася в судове засідання, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши надані докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 7, 8). Як встановлено судом, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є запис про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 35099562, зареєстровано 20.07.2011 на підставі постанови про арешт майно та оголошення заборони його відчуження державної виконавчої служби Братського РУЮ від 20.07.2011 року. Власник майна (кв. [ADDRESS] ): [PERSON] (а.с. 5). З відповіді Братського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) № 3547 від 24.02.2020 року вбачається, що згідно перевірки даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 24.02.2020 року відкриті виконавчі провадження щодо [PERSON] у відділі не перебувають. Виконавче провадження за виконавчим листом № 2-530/2010 виданого 08.11.2010 року Братським районним судом Миколаївської області щодо стягнення з [PERSON] боргу на користь ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням (а.с. 6) Відповідно до довідки ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" про повне погашення заборгованості по кредиту, станом на 25.02.2020 року заборгованість по кредитному договору відсутня. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999 року) у випадках не передбачених вказаною статтею, арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» та частини другої статті 114 ЦПК України позови про зняття арешту з нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. На час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом звільнення майна з-під арешту. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що позивачем доведені обставини на які він посилаються в позовній заяві належними та допустимими доказами, суд вважає за необхідне задовольнити дані позовні вимоги. Вимога позивача не порушує нічиїх прав та обов`язків і не суперечить вимогам діючого законодавства, Конституції України. Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved