Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

03 липня 2020 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ", третя особа: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що відповідно до виконавчого напису № 10164 від 28 квітня 2020 року приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. із неї стягнуто на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" заборгованість в розмірі 10898 грн. 10 червня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 62293332 на підставі виконавчого напису № 10164 про стягнення з неї на користь ТзОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" заборгованості в розмірі 10898 грн. та основної винагороди приватного виконавця в сумі 1089,80 грн. Вказаний виконавчий напис вважає таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з порушенням нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису та спірністю заборгованості. Будь-яких договорів вона з відповідачем не укладала. Будь-яких претензій чи повідомлень про наявність боргу перед відповідачем вона не отримувала. Відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору, за яким стягнення заборгованості може проводитися нотаріусом у безспірному порядку, а тому виконавчий напис, вчинений нотаріусом, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Просить визнати виконавчий напис від 28 квітня 2020 року № 10164, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" заборгованості в розмірі 10898 грн. таким, що не підлягає виконанню, а також вирішити питання розподілу судових витрат у справі. Представник позивача 09 жовтня 2020 року через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує щодо ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Зазначив, що докази в підтвердження понесення [PERSON] витрат на правничу допомогу будуть подані в порядку ч.8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 30 липня 2020 року ним подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив, що вимоги позивача в заяві зводяться до формальних міркувань про те, що приватний нотаріус не мав законних повноважень видавати виконачий напис, разом з тим, відповідачем у справі вказано виключно стягувача за виконавчим документом. В даному випадку відповідач не вчинив жодних дій, які порушують вимоги чинного законодавства, адже останній має право звернутись до приватного нотаріуса для видачі виконавчого напису. Відповідач звернувся до приватного нотаріуса для стягнення заборгованості з позивача з підстав, що випливають з кредитних відносин, до заяви долучив оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, на підставі чого приватний нотаріус видав виконачий напис згідно з ст.ст. 87-91 ЗУ "Про нотаріат", ч.2 постанови КМУ від 29 червня 1999 року № 1172. Окрім того, позивач не надав жодних доказів, що спростовують факт наявності заборгованості за кредитним договором, не надано жодних доказів невідповідності заяви та доданих до неї документів для видачі виконавчого напису нотаріуса, а тому не має підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Просить у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. у судове засідання не з`явився також, хоча був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду справи. Судові повістки, ухвали суду, направлені за адресою його місцезнаходження, повернулись суду з відмітками органу поштового зв`язку: "адресат відмовився від отримання", "адресат відсутній за вказаною адресою". Про причини неявки останній не повідомив, будь-яких клопотань, заяв від нього не надійшло. Згідно із ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач ТзОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" звернулось до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за договором № 588818 від 30.01.2019 року з боржника [PERSON] . Вимоги ухвали суду про витребування доказів від 13 серпня 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В.В. не виконано, зокрема, копій документів, що стали підставою для вчинення виконавчого напису № 10164 від 28 квітня 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ" заборгованості в розмірі 10898 грн суду не подано. Вказана ухвала суду направлена за адресою місцезнаходження приватного нотаріуса та повернулась суду з відмітками органу поштового зв`язку: "адресат відмовився від отримання", "адресат відсутній за вказаною адресою". Разом з тим, на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від 11 вересня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. надіслав завірену копію виконавчого напису № 10164 від 28 квітня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. про стягнення з [PERSON] на користь відповідача заборгованості за кредитним договором № 588818 від 30 січня 2019 року, укладеним між ТзОВ "Авентус Україна", правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 1 від 12 квітня 2018 року є ТзОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ", та [PERSON] . Із оспорюваного виконавчого напису вбачається, що у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором заборгованість позивача за період з 16.12.2019 року по 02.03.2020 року складає 9898 грн., з них: 7000 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 2898 грн. - прострочена заборгованості за несплаченими відсотками. Крім того, до стягнення з [PERSON] підлягає 1000 грн. плати нотаріусу за вчинення виконавчого напису (а.с. 51). Постановою приватного виконавця Клименка Р.В. від 10 червня 2020 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 10164 від 28 квітня 2020 року (а.с. 6). Також приватним виконавцем надіслано до суду копію індивідуальної частини договору № 588818 про надання фінансового кредиту, з якого вбачається, що 30 січня 2019 року між ТзОВ "Авентус Україна" і [PERSON] був укладений договір № 588818 і остання отримала кредит у розмірі 7000 грн., строком на 23 дні, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта, з встановленням фіксованої процентної ставки за користування кредитом - 1,53% від суми кредиту за кожен день його користування (558,45 % річних), з додатком № 1 до договору, яким визначено графік розрахунків. Вказаний договір не був нотаріально посвідчений (а.с. 46-49). Статями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону "Про нотаріат"). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок № 296/5). Згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 3.1 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (пункт 3.2 глави 16 розділу II Порядку № 296/5). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (пункт 3.4 глави 16 розділу II Порядку № 296/5). Пунктом 3.5 глави 16 цього ж Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (далі - постанова КМУ № 1172 від 29.06.1999). Стаття 50 Закону України "Про нотаріат" передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). У оспорюваному виконавчому написі вказано, що підставою його вчинення є, зокрема, постанова КМУ № 1172 від 29.06.1999 р., в яку постановою КМУ № 662 від 26.11.2014 р. були внесені зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, зокрема, доповнено перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. п. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості". Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 в цій частині. Вказану постанову залишено без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року. Таким чином, кредитний договір № 588818 від 30.01.2019 року на момент вчинення виконавчого напису вже не був тим документом, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Тобто, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис щодо стягнення за кредитним договором, що не був посвідчений нотаріально. Крім того, укладення договору № 588818 від 30.01.2019 року оспорюється позивачем та матеріали справи не містять достовірних та беззаперечних доказів безспірності заборгованості. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення позову та визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. від 28 квітня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 10164 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 588818 від 30.01.2019 року, укладеним між ТзОВ "Авентус Україна", правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 1 від 12 квітня 2018 року є ТзОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ", та [PERSON] , таким, що не підлягає виконанню. Заперечення відповідача про те, що належним відповідачем у справі має бути нотаріус, спростовується наступним. Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто, нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема, позивач заперечує також укладення договору із відповідачем та наявність у неї суми заборгованості перед кредитором. Виходячи з норм Закону України "Про нотаріат", у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Аналогічна правова позиція викладена в постанові третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №474/106/18. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то судом встановлено наступне. Позивачем у позовній заяві було зазначено, що її витрати на правничу допомогу попередньо становлять 5000 грн. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Скориставшись положенням даної статті, представник позивача у заяві від 09 жовтня 2020 року зазначив, що докази в підтвердження витрат позивача на правничу допомогу будуть надані ним в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України. Таким чином, суд приходить до висновку про призначення судового засідання у даній справі для вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу та надання позивачу строку - п`ять днів з дня отримання даного рішення суду, для подання доказів щодо розміру понесених нею витрат на правову допомогу. Враховуючи те, що позов задоволено повністю, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн 80 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved