Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

22.10.2019 року Комунальне некомерційне підприємство "Маловисківська центральна районна лікарня" звернулося до Маловисківського районного суду Кіровоградської області із позовом до [PERSON] , в якому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь кошти, витрачені за навчання в інтернатурі в сумі 95 694,68 грн. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 12.12.2019 р. справу передано Вінницькому міському суду Вінницької області згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2020 р. справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Позовна заява мотивована тим, що відповідач [PERSON] , була направлена до КНП "Маловисківська ЦРЛ" на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю "Анестезіологія інтенсивна терапія" з 01.08.2016 року по 31.07.2018 року з подальшим працевлаштуванням на посаді лікаря - анестезіолога. 18.07.2016 року між позивачем та відповідачем укладено Договір № 61, згідно з яким [PERSON] , зобов`язалась відпрацювати 3 роки на обраній посаді після закінчення інтернатури, однак, 21.08.2019 р. відповідач звернулась до позивача із заявою про звільнення за власним бажанням з займаної посади. Після отримання припису Управління Держпраці у Кіровоградській області від 27.09.2019 р. позивачем виданий наказ № 315-к від 07.10.2019 р. про припинення трудового договору, укладеного з відповідачем. Відповідно до розрахунку фактичних витрат, позивач вважає, що державою витрачено коштів на навчання відповідача в інтернатурі в загальному розмірі 95 694,68 грн., з яких: заробітна плата - 87 343,11 грн., місячна відпустка - 825,50 грн., відрядження - 7 526,07 грн., які позивач просить стягнути із відповідача на його користь. Крім того, просить стягнути судові витрати. 11.02.2020 р. на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з огляду на те, що до відповідача заявлені позовні вимоги про повернення заробітної плати, однак, оскільки немає передбачених законом підстав вважати виплачену лікарю-інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату витратами на навчання, то на думку представника відповідача, слід прийти до однозначного висновку про необхідність відмови в задоволенні заявленого позову в повному обсязі. Крім того, в поданих письмових поясненнях представник відповідача зазначає, що пунктом 1.3 Договору № 61 від 18.07.2016 р. передбачений обов`язок молодого фахівця у випадку звільнення за власним бажанням протягом 5-ти років від початку роботи повернути кошти до державного бюджету за невідпрацьований час, однак, позивач просить суд стягнути з відповідача кошти за фактично відпрацьований час, в тому числі заробітну плату в сумі 87 343,11 грн., що суперечить як змісту зазначеного Договору, так і положенням чинного законодавства України. Ухвалою суду від 04.06.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 25.06.2020 р. В судове засідання 25.06.2020 р. з`явились представник позивача, відповідач та її представник. Представник позивача підтримала заявлені вимоги за обставин, викладених в позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог заперечили, пославшись, в тому числі на обставини, зазначені в письмових поясненнях, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання 21.07.2020 р. з`явились відповідачка та її представник, які в судових дебатах просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, заяв та клопотань про проведення судового засідання без її участі не надала, при цьому, була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. З`ясувавши позиції сторін, дослідивши та вивчивши докази, які містяться в матеріах справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно з положеннями статті 94 КЗпП України заробітна плата є винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть проводитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Наказом Міністерства охорони здоров`я України 19.09.1996 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03.12.1996 року за № 696/1721, затверджено Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів (далі - Положення). Згідно з п. 1.2 Положення основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності. Відповідно до п. 7.3 Положення заробітна плата лікарям (провізорам)-інтернам протягом всього періоду навчання сплачується за рахунок закладів (установ), в які вони зараховані лікарями (провізорами)-інтернами, або закладом (установою), з яким укладено трудовий договір у розмірі, встановленому чинним законодавством. Умовами оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерством охорони здоров`я України за №308\\519 від 05.10.2005 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.10.2005 року за №1209\\11489, визначені схеми тарифних розрядів посад лікарів, у тому числі лікаря - інтерна. Нормативне регулювання проходження інтернатури та оформлення її відповідними наказами вказує на те, що між сторонами виникли трудові відносини, а здійснені позивачем виплати є заробітною платою за виконану роботу на штатній посаді. При цьому, доводи позивача про те, що заробітна плата виплачена відповідачу під час проходження інтернатури є витратами замовника на навчання є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони суперечать як вищезазначеним нормативно-правовим актам, так і положенням Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я за № 367 від 25.12.1997 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.1998 р. Отримана лікарем-інтерном заробітна плата за виконану ним роботу за трудовим договором не відноситься до витрат на його навчання, а позивачем, в свою чергу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат, пов`язаних з навчанням відповідача в інтернатурі. Крім того, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що зміст Договору № 61 від 18.07.2016 р., на який посилається позивач, а саме п. 1.3 Договору містить обов`язок відповідача повернути кошти до державного бюджету за невідпрацьований час, в той час як позовна заява містить вимогу про повернення заробітної плати, тобто коштів за фактично відпрацьований час. Таким чином позивач обґрунтовує свою правову позицію неналежним доказом, яким в даному випадку є Договір № 61 від 18.07.2016 р. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог Комунального некомерційного підприємства "Маловисківська центральна районна лікарня" про стягнення з [PERSON] коштів за навчання в інтернатурі в сумі 95 694,68 грн. При вирішенні даного спору суд також враховує судову практику, яка склалась в даній категорії справ, що підтверджується наступними постановами судів апеляційної інстанції, а саме: постановою Вінницького апеляційного суду від 09.04.2020 р. по справі №766/20464/18, постановою Херсонського апеляційного суду від 30.05.2019 р. по справі №766/20432/18, постановою Чернігівського апеляційного суду від 20.05.2020 р. по справі № 732/1658/19, в яких суди дійшли аналогічних висновків. Судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору при зверненні до суду із даним позовом, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають залишенню за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed