Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судове засідання не з`явився. В поданому до суду клопотанні представник позивача просить розглянути справу без участі представника позивача та погоджується на заочний розгляд справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, а саме повістку було завчасно доставлено до зареєстрованого місця проживання відповідача і не вручено через його відсутність за такою адресою, відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між ПАТ „Державний ощадний банк України" та відповідачем [PERSON] 13 листопада 2014 року був укладений кредитний договір, який сторони назвали договором про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки № [NUMBER] . Згідно даного договору відповідач [PERSON] в період з 01 грудня 2014 року по 26 лютого 2018 року отримав кредит в сумі 10993 гривні зі сплатою відсотків у розмірі 28% річних (повідомленя про умови кредитування від 25 листопада 2014 року). Вказані обставини стверджуються копією договору, копією повідомленя про умови кредитування від 25 листопада 2014 року, виписками по картковому рахунку № [NUMBER] . Таким чином, між позивачем та відповідачем відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України склалися зобов`язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов`язання. Згідно даного договору відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати відповідні платежі за цим договором. Сторонами було визначено, що сплата відсотків здійснюється щомісяця 25 числа (пункт 4.4 додаткового договору №1 укладеного між сторонами 28 листопада 2014 року). У разі порушення строку сплати платежів клієнт сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУвід суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Максимальний строк кредитування визначений сторонами як 36 місяців. Вказані обставини стверджуються копією додаткового договору та копією повідомлення про умови кредитування. Відповідач не виконав свої зобов`язання за договором, щодо оплати відсотків у встановлений договором строк та не повернув позивачу основний борг в сумі 10993 гривні 90 копійок, не сплатив заборгованість по відсотках в сумі 3811 гривень 98 копійок. Відповідачу нараховано за період з 26 травня 2018 року по 26 травня 2019 року пеню за несвоєчасну сплату в сумі 683 гривні 39 копійок. Згідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних від простроченої суми станом на 29 травня 2019 року склали 64 гривні 63 копійки. Втрати внаслідок інфляції станом на 29 травня 2019 року склали 111 гривень 15 копійок. Відповідачу також нараховано заборгованість за комісією РКО в сумі 14 гривень. Вказані обставин стверджуються розрахунком заборгованості. Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1050 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Проте, відповідач в порушення умов договору, який згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим до виконання, в порушення ст. 525 Цивільного кодексу України односторонньо відмовився від своїх зобов`язань за цим договором, порушив свої зобов`язання по поверненню суми позики за цим договором. Таким чином відповідач порушив права позивача. Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання якщо він не виконав його у строк встановлений договором. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовну заяву публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити частково і з відповідача слід стягнути на користь позивача борг в сумі 15665 гривень 05 копійок, в тому числі: основний борг в сумі 10993 гривні 90 копійок, заборгованість по відсотках за період по 24 травня 2019 року в сумі 3811 гривень 98 копійок, пеню за несвоєчасну сплату в сумі 683 гривні 39 копійок, три проценти річних від простроченої суми станом на 29 травня 2018 року в сумі 64 гривні 63 копійки, втрати внаслідок інфляції станом на 29 травня 2019 року в сумі 111 гривень 15 копійок. Суд вважає, що у стягненні з відповідача заборгованості з комісії за РКО слід відмовити виходячи із наступного. Відповідно до ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено кілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст.215 ЦК). За положеннями ч.2 ст.215 ЦК, правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Згідно із ч.ч.1, 3 ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття закону „Про захист прав споживачів" та закону „Про споживче кредитування", який набрав чинності 10.06.2017 року. За положеннями абз.3 ч.4 ст.11 закону „Про захист прав споживачів", кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у розумінні цього закону, є нікчемною. Згідно із цим законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пп.17 і 23 ст.1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Таким чином, умова договору про сплату комісії за РКО, яке не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України „Про захист прав споживачів", є нікчемною. Враховуючи наведене, суд вважає, що у стягненні з відповідача комісії слід відмовити. Така правова позиція закріплена у постанові ВСУ від 6 вересня 2017 року по справі №531/648/15-ц. Суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1919 гривень 28 копійок в рахунок відшкодування витрат понесених по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. Вказані вище обставини стверджуються взаємним зв`язком доказів, досліджених судом у їх сукупності. Дані докази є належними та допустимими. Згідно до пункту 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Враховуючи викладене вище, на підставі ст. ст. 509,525,526, 549,550,551,553, 554,610 - 612,623,625,629,1046 - 1050, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial