Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, на обґрунтування якого вказав, що 01.08.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 1298-22/340. 14.06.2010 року, на виконання вимог ч. 5 розділу ХVІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про акціонерні товариства», найменування Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» було змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», який є його правонаступником. Відповідно до умов п. 1.1 Кредитного договору, Банк надає відповідачу [PERSON] кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 15 000,00 швейцарських франків, зі сплатою 10% річних та в порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 29.07.2011 року, а відповідач-1 повертає кредит і сплачує за його користування відсотки та комісійну винагороду в сумі, в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Банк свої зобов'язання за Кредитним договором перед відповідачем-1 виконав, надавши йому кредит в сумі 15 000,00 швейцарських франків. 01.08.2007 року, для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, укладено Іпотечний договір. Відповідно до п. 1.1 Договру іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира, загальною площею 54,15 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач-1 порушив умови Кредитного договору: п. 3.3.7 - щодо сплати відсотків за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 2.4, 2.5 цього Договору; п.п. 3.3.8 - щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 цього Договору; п.п. 3.3.9 - щодо дострокового повернення кредиту, погашення нарахованих відсотків та сплати можливих штрафних санкцій у випадках, визначених п.п. 2.6.3, 3.2.3, 4.4., 5.4 цього Договору. Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору, у разі прострочення Позичальником строків сплати відсотків, визначених п. 2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1., 2.6.3, 3.2.4, 4.4., 5.4 цього Договору, Позичальник сплачує Кредиторові пеню у розмірі 1 відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної ставки НБУ, що діє у цей період. В результаті порушення умов Кредитного договору № 1298-22/340 станом на 29.01.2015 року, згідно розрахунку заборгованості по кредиту, заборгованість відповідача-1 складає 10 364,83 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ, станом на 29.01.2015 року, становить 183 156,46 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 9029,05 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ становить 159 551,99 грн.; заборгованість за відсотками - 1016,51 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ становить 17 962,72 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 211,84 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ становить 3743,43 грн.; пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 107,43 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ становить 1898,32 грн. 01.08.2007 року, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, було укладено Договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за невиконання Позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених в укладеному Договорі кредиту № 1298-22/340 від 01.08.2007 року. Таким чином, відповідач-1 та відповідач-2 є солідарними боржниками за Кредитним договором. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову у повному обсязі, в подальшому не з'явився в судове засідання, подавши до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо позову, в подальшому не прибував у судові засідання, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Від відповідача та його представників неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, що, в свою чергу, є зловживанням своїми процесуальними правами та обов'язками та призводить до затягування розгляду справи. З огляду на що суд вважає за необхідне провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, без участі відповідача. Відповідач [PERSON] не прибула в судове засідання, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Також у матеріалах справи наявне заперечення відповідачів проти позову (а.с. 3-27, т. 2), у якому відповідачі оспорюють законність видачі кредиту у іноземній валюті - швейцарських франках та вказують на недостовірність розрахунків заборгованості, наданої позивачем. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 01.08.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 1298-22/340, умовами якого передбачено, що АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» надає [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 15 000,00 швейцарських франків, зі сплатою 10,0 відсотків річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 29.07.2011 року, відповідно до графіку, зазначеного у Договорі, а відповідач-1 повертає кредит і сплачує за його користування відсотки та комісійну винагороду в сумі, в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором (а.с. 8-9, т. 1). Як передбачено п. 3.3.7 Договору кредиту № 1298-22/340 від 01.08.2007 року, Позичальник ([PERSON]) зобов'язаний: сплачувати відсотки за використання кредиту в порядку, визначеному п.п. 2.4, 2.5 цього Договору; п.п. 3.3.8 - своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 цього Договору; п.п. 3.3.9 - достроково повернути кредит, погасити нараховані відсотки та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.6.3, 3.2.3, 4.4., 5.4 цього Договору. Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору, у разі прострочення Позичальником строків сплати відсотків, визначених п. 2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1., 2.6.3, 3.2.4, 4.4., 5.4 цього Договору, Позичальник сплачує Кредиторові пеню у розмірі 1 відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної ставки НБУ, що діє у цей період. Для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, укладено Іпотечний договір. Відповідно до п. 1.1 Договру іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира, загальною площею 54,15 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-13, т. 1). В силу ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок договору, в даному випадку - кредитного договору. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтями 1048, 1050 ЦК України встановлено, що у випадку встановлення договором обов'язку позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. У відповідності із ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно із ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. 01.08.2007 року, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки № 303, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за невиконання Позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених в укладеному Договорі кредиту № 1298-22/340 від 01.08.2007 року (а.с. 14). Частиною 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв'язку з наведеним, поручитель повинна нести солідарну відповідальність з боржником. Позивачем проведено розрахунок заборгованості, відповідно до якого заборгованість відповідача-1 складає 10 364,83 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ, станом на 29.01.2015 року, становить 183 156,46 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 9029,05 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ становить 159 551,99 грн.; заборгованість за відсотками - 1016,51 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ становить 17 962,72 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 211,84 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ становить 3743,43 грн.; пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 107,43 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ становить 1898,32 грн. (а.с. 15-18). Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані сторонами докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог діючому законодавству України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що між сторонами існували договірні відносини, які виникли внаслідок укладання Договору кредиту № 1298-22/340 від 01.08.2007 року. Через порушення умов Договору з боку позичальника своєчасне погашення кредиту не відбулося, внаслідок чого виникла заборгованість, яку відповідачі у добровільному порядку не погасили, у зв'язку з чим банк звернувся до суду з цим позовом. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість, розмір якої станом на 29.01.2015 року, становить 183 156,46 грн., що відповідає розрахунку заборгованості наданої позивачем. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Доводи заперечень відповідача суд не вважає обґрунтованими з огляду на наступне. Так, відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту, як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, згідно з засвідченою належним чином банківської ліцензії № 5 від 27 вересня 1991 року, виданою Національним банком України, Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно із дозволом № 5-1 від 29 грудня 2001 року, виданим Національним банком України Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» на право здійснення операції, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу та додатку до дозволу № 5-1 від 29 грудня 2001 року «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, чинній на час видачі АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» банківської ліцензії, дозволу та на час укладення кредитного договору) банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, здійнюються незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Пунктом 2.3 "Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій", затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 10, 11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року роз'яснено, що банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято "Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним, суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору. Такими чином, суд дійшов висновку, що Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій та мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті, тому заперечення відповідачів щодо видачі банком кредиту в іноземній валюті суд не вважає обґрунтованими. Також, як вбачається із висновку № 4554 судово-почеркознавчої експертизи, складеним Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз 26.05.2016 року, на виконання ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2015 року, підпис від імені [PERSON], розташований в лінійці після слів «Підпис отримувача» заяви на видачу готівки № 6-001 від 01.08.2007 року в сумі 15 000,00 франків, складеною обласною філією Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на ім'я отримувача [PERSON], відповідно до договору кредиту № 1298-22/340 /примірник 3 (для клієнта/, виконаний [PERSON] (а.с. 148-150). Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог та заперечень відповідачів, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 20, 192, 524, 526, 527, 530, 533, 546, 611, 612, 1054, Цивільного Кодексу України, ст. ст. 89, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: approved