Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся представник [PERSON] адвокат Карпов І.О. (діє на підставі ордеру) із позовом до ТОВ «ФК «Алькор Інвест», тертя особа [PERSON] , державний реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» про усунення порушень права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав (т.1 а.с. 2-21). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на відсутність доказів вручення йому листа-вимоги №29 від 26.04.2019 року, відсутність в іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та відсутність оцінки предмета іпотеки під час звернення стягнення. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Леонова О.С. від 22.07.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Разом з позовною заявою, представником позивача [PERSON] - адвокатом Карповим\~І.О. подана заява про забезпечення позову в якій він просить суд: заборонити суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1865413251101, заборонити ТОВ «Фінансова Компанія «Алькор Інвест», код ЄДРПОУ 39306471 вчиняти будь-які дії, спрямовані на виселення [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та членів його родини і перешкоджання їм у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1865413251101, вселення, постанову на реєстраційний облік будь-яких інших осіб за адресою спірної квартири, здачу її в оренду, лізинг, укладання, зміну та розірвання договорів із постачальниками комунальних послуг, послуг охорони до набрання законної сили рішення у цій справі по суті (т. 1 а.с. 46-49). Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Леонова О.С. від 22.07.2019 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом до ТОВ «ФК «Алькор Інвест», третя особа державний реєстратор КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. про скасування рішення про усунення порушень права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав задоволено частково. Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1865413251101, крім реєстраційних дій щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , спрямованих на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.12.2014року у справі за позовом ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» до [PERSON] , [PERSON] ,за участю органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеного без змін рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.04.2016 року, до набрання законної сили рішення суду по суті спору. Заборонено ТОВ «Фінансова Компанія «Алькор Інвест», код ЄДРПОУ 39306471 вчиняти будь-які дії, спрямовані на виселення [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та членів його родини і перешкоджання їм у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1865413251101, вселення, постанову на реєстраційний облік будь-яких інших осіб за адресою спірної квартири, здачу її в оренду, лізинг, укладання, зміну та розірвання договорів із постачальниками комунальних послуг, послуг охорони щодо квартири за адресою: [ADDRESS] до набрання законної сили рішення суду по суті спору. В іншій частині заяви відмовлено. 22.08.2019\~року відповідачем ТОВ «ФК «Алькор Інвест» подано відзив, яким відповідач не погоджується з позовними вимогами [PERSON] та зазначає про пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки ТОВ «ФК «Алькор Інвест» не приймало оскаржуваного рішення, недоведеність позовних вимог щодо неотримання листа-вимоги №29 від 26.04.2019 року та наявність в п. 11.3. іпотечного договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (т. 1 а.с. 76 82). 27.08.2019 року ТОВ «ФК «Алькор Інвест» подано до Малиновського районного суду м. Одеси зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення відповідачів з спірної квартири (т. 1 а.с. 94 123). У зустрічному\~позові позивач\~ТОВ «ФК\~«Алькор Інвест»\~посилається на\~те,\~що позивач,\~який набув\~право вимоги\~за кредитним\~та іпотечними\~договорами,\~скориставшись своїм\~правом задовольнив\~право іпотекодержателя\~шляхом перереєстрації\~права власності\~на заставлене\~майно,\~а тому\~як власник\~квартири вправі\~вимагати усунення\~порушення прав\~користування,\~володіння та\~розпорядження майном. ТОВ «ФК «Алькор Інвест» є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , проте у вказаній квартирі постійно проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які чинять позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні вказаною квартирою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісною. 31.07.2020 року від представника позивача за первісним позовом [PERSON] адвоката Ніколаєва В.О. надійшла заява про збільшення позовних вимог, якою додана позовна вимога про припинення права власності ТОВ «ФК «Алькор Інвест» на квартиру за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 31-33). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 03.08.2020 року прийнято заяву про збільшення позовних вимог до розгляду. 03.08.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси задоволено клопотання позивача за первісним позовом, подане 31.07.2020 року (т. 2 а.с. 23-29) та витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи щодо прийняття державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу індексний номер: 47636402, від 05.07.2019 року 09:59:07) та внесений на його підставі до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №32261740 від 02.07.2019 року про право власності ТОВ «ФК «Алькор Інвест» (ЄДРПОУ: 39306471) на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 04.09.2020 року на адресу Малиновського районного суду м. Одеси надійшли витребувані документи від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (т. 2 а.с. 74-92). 16.09.2020 року від представника позивача за первісним позовом [PERSON] адвоката Ніколаєва В.О. надійшла заява про зміну підстав позову, якою до існуючих підстав позову додано порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (т. 2 а.с. 98-145). Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.09.2020 року прийнято заяву про зміну підстав позову. 23.09.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси задоволено клопотання позивача за первісним позовом, подане 22.09.2020 року (т. 2 а.с. 146-151) та витребувано у ТОВ «ФК «Алькор Інвест» повну копію висновку оцінювача про вартість майна (звіт про оцінку майна) - квартири за адресою: [ADDRESS] . 16.11.2020 року від відповідача за первісним позовом ТОВ «ФК «Алькор Інвест» надійшла відповідь на ухвалу суду від 23.09.2020 року щодо витребування доказів, якій наведене обґрунтування відсутності необхідності проведення оцінки майна під час звернення стягнення на предмет іпотеки. 10.12.2020 року, від представника відповідача за первісним позовом ТОВ «ФК «Алькор Інвест» - адвоката Главацького Ю.А. електронною поштою надійшла копія Звіту про оцінку майна №903/06/19. 10.12.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 30.08.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси замінено відповідача [PERSON] на [PERSON] за зустрічним позовом ТОВ «ФК «Алькор Інвест» про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] адвокат Ніколаєв В.О. у судових засіданнях первісний позов підтримав та просив його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову - заперечував та просив в його задоволенні відмовити. В судове засідання від 30.11.2021 року не з`явився надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача\~за первісним\~позовом ТОВ\~«ФК «Алькор\~Інвест» -\~адвокат Главацький\~Ю.А.,\~у судових\~засіданнях первісний\~позов не\~визнав та\~заперечував проти\~його задоволення,\~зустрічний позов\~підтримав та\~просив його\~задовольнити.В судове засідання від 30.11.2021 року не з`явився надав заяву про розгляд справи без його участі. Інші учасники справи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були неодноразово повідомлені належним чином про день, час та місце слухання справи, однак до суду не з`явився за весь час розгляду справи жодних заяв, клопотань або пояснень на позовну заяву не надали. Фіксування судового засідання не здійснювалося. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.11.2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. за р. №6030 позивачу за первісним позовом належала квартира за адресою: [ADDRESS] житловою площею 38,8 кв.м., загальною площею 90,4 кв.м. (т. 1 а.с. 9-10). 06.04.2007 року між позивачем за первісним позовом та Банк «Фінанси та Кредит», ТОВ, було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №13к-199/л, за умовами якого позивачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію в розмірі 130\~000 доларів США під 15% річних на строк до 06.04.2012 року (т. 1 а.с. 107-109). 06.04.2007 року між позивачем за первісним позовом та Банком «Фінанси та Кредит», ТОВ, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. за р. №1819 (т. 1 а.с. 110-111). 23.04.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, за мовами якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив, а відповідач за первісним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» набув право вимоги до позивача за первісним позовом [PERSON] за Договором про відкриття кредитної лінії №13к-199/л від 06.04.2007 року (т. 1 а.с. 112-114). 23.04.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В. За умовами вказаного договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступив, а відповідач за первісним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» набув право вимоги до позивача за первісним позовом [PERSON] за іпотечним договором, посвідченим 06.04.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. за р. №1819 (т. 1 а.с. 115-118). 15.05.2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» направило позивачу за зустрічним позовом Лист-вимогу №29 від 26.04.2019 року, якою вимагав повернути заборгованості за кредитним договором в розмірі 359\~973,64 доларів США у 30-ти денний термін та повідомив про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки при невиконання зазначеної вимоги (т. 1 а.с. 120-121). Вказана вимога була отримана [PERSON] 21.05.2019 року рекомендованим листом із повідомленням про вручення (т.1 а.с. 122). 02.07.2019 року представник відповідача за первісним позовом [PERSON] звернувся до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т. 2 а.с. 77). 05.07.2019 року державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень №47636402, яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» (т. 2 а.с. 91). Зі змісту копії реєстраційної справи 1865413251101, наданої до суду Відділом документального та інформативного забезпечення Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради 04.09.2020 року на виконання ухвали суду про витребування доказів, у матеріалах реєстраційної справи містяться документи, на підставі яких державним реєстратором винесено рішення №47636402 від 05.07.2019 року про реєстрацію за ТОВ «ФК « Алькор Інвест» права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] з здійсненням відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32261740 від 02.07.2019 р., у вигляді: - заяви про державну реєстрацію від 02.07.2019 року; - інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно; - копія іпотечного договору від 06.04.2007 року ; - лист - вимога на ім`я [PERSON] від ТОВ «ФК « Алькор Інвест» від 26.04.2019 року якою вимагав повернути заборгованості за кредитним договором в розмірі 359 973,64 доларів США у 30-ти денний термін та повідомив про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки при невиконання зазначеної вимоги; - рекомендоване повідомлення про отримання [PERSON] поштового відправлення 21.05.2019; Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону № 898-IV). Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону № 898-IV). П. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно у процесі проведення таких реєстраційних (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно правового висновку Верховного Суду , викладеного у постанові від 11.02.2020 року у справі № 915/572/17 « державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. При цьому навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача». За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). У даному випадку суд, враховуючи правовий висновок Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, приходить до висновку про необхідність задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Так під час судового засідання встановлено, що квартира яка є предметом іпотеки не була придбана за кредитні кошти, а тому можливість виселення колишніх співвласників можливо лише з наданням іншого житлового приміщення. Позовні вимоги про визнання осіб такими що втратили право користування також стосуються питання звільнення квартири, а тому є взаємопов`язаними із вимогами про виселення і також не можуть бути задоволені. Що стосується позовних вимог [PERSON] суд вважає їх такими що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки, передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 11.3. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя: згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пп. 11.3.1. та 11.3.2. цього пункту договору. Відповідно до пункту 11.3.1. іпотечного договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (т. 2 а.с. 86). Отже, судом встановлено, що іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке відповідає вимогам статті 36 Закону України «Про іпотеку» та є правовою підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 11.3.1. іпотечного договору. За таких обставин доводи позивача за первісним позовом про відсутність в іпотечному договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є необґрунтованими та спростовуються наявними доказами. Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127(далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» письмові повідомлення іпотекодержателя іпотекодавцю друкуються та підписуються уповноваженими особами іпотекодержателя і надсилаються іпотекодавцю телефаксом, кур`єром або поштою. З наведеного слідує, що згідно з умовами договору про іпотечний кредит підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Судом встановлено, що 15.05.2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» направив позивачу за зустрічним позовом Лист-вимогу №29 від 26.04.2019 року, якою вимагав повернути заборгованості за кредитним договором в розмірі 359\~973,64 доларів США у 30-ти денний термін та повідомив про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки при невиконання зазначеної вимоги (т. 1 а.с. 120-121). Вказана вимога була отримана позивачем за первісним позовом [PERSON] 21.05.2019 року рекомендованим листом із повідомленням про вручення (т.1 а.с. 122). За таких обставин доводи позивача за первісним позовом про відсутність доказів отримання ним листа-вимоги №29 від 26.04.2019 року є необґрунтованими та спростовуються наявними доказами. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення договору про іпотечний кредит та іпотечного договору) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. При цьому, судовим розглядом встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , щодо якої здійснено реєстрацію використовується [PERSON] як місце постійного проживання та є його єдиним житлом. Суд відхиляє доводи відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» про те, що станом на день звернення стягнення у власності [PERSON] знаходилась квартира за адресою: [ADDRESS] . Так, вказана квартира дійсно раніше знаходилась у власності позивача за первісним позовом [PERSON] , однак з його власності при примусовому виконанні виконавчого листа №1519/21477/2012, виданого Малиновським районним судом м. Одеси 13.09.2013 року про стягнення грошової суми з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі його ООУ ПАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 2\~661\~073,23 грн. 05.06.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. видано [PERSON] Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а саме належної раніше з [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою: [ADDRESS] відбулося 05.07.2019 року, тобто через місяць після втрати позивачем за первісним позовом іншого нерухомого майна. При цьому, суд враховує, що квартира за адресою: [ADDRESS] була відчужена поза волею позивача за первісним позовом в рамках примусового виконання судового рішення та не вбачає в цьому зловживань [PERSON] його правами. Отже, у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест». Таким чином, встановивши, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , щодо якої здійснено реєстрацію використовується позивачем за первісним позовом [PERSON] як місце постійного проживання та є його єдиним житлом, суд приходить до висновку, що зазначена квартира не може бути примусово стягнута на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест», як забезпечення виконання [PERSON] умов Договору про відкриття кредитної лінії №13к-199/л від 06.04.2007 року, укладеного в іноземній валюті, у зв`язку з чим у державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», а тому позовні вимоги [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора та припинення права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» на квартиру за адресою: [ADDRESS] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вищевказана правова позиція викладена у Постановах Великої Палати Верховного Суду по справі №200/18401/18 від 23.09.2020 року, по справі №644/3116/18 від 19.05.2020 року та по справі №802/1340/18-а від 20.11.2019 року. Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, однією із вимог для набуття права власності на предмет іпотеки є проведення оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. 10.12.2020 року від представника відповідача за первісним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» - адвоката Главацького Ю.А. електронною поштою надійшла копія Звіту про оцінку майна №903/06/19. Однак, суд критично оцінює вказаний звіт про оцінку майна виходячи з наступного. Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та у будь-яких випадках її проведення. Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Відповідно до частини першої пункту 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Відповідно до пункту 57 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», Звіт про оцінку майна дозволяється складати у стислій формі у разі доопрацювання (актуалізації) оцінки об`єкта оцінки на нову дату оцінки, а також в інших випадках, визначених відповідними національними стандартами. Оскільки вказаний Національний стандарт не визначає складання звіту у стислій формі для використання при зверненні стягнення на предмет іпотеки (задоволення вимог іпотекодержателя), то для цієї мати повинен складатися саме повний звіт про оцінку майна. Частина друга пункту 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» визначає перелік інформації, яку повинен містити звіт про оцінку майна у повній формі. Дослідивши копію Звіту про оцінку майна №903/06/19 судом встановлено відсутність в ньому наступної інформації, яка є обов`язковою у відповідності до частини другої пункту 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав»: переліку нормативно-правових актів, відповідно до яких проводиться оцінка; переліку обмежень щодо застосування результатів оцінки; виклад усіх припущень, у межах яких проводилася оцінка; опису та аналізу зібраних і використаних вихідних даних та іншої інформації під час проведення оцінки; висновків щодо аналізу існуючого використання та найбільш ефективного використання об`єкта оцінки; викладу змісту застосованих методичних підходів, методів та оціночних процедур, а також відповідних розрахунків, за допомогою яких підготовлено висновок про вартість майна; письмової заяви оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення; додатків з копіями всіх вихідних даних. За таких обставин суд приходить до висновку, що наданий відповідачем за первісним позовом Звіт про оцінку майна №903/06/19 не відповідає вимогам Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а тому не міг бути використаний для звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закон України «Про іпотеку». Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 16 грудня 2019 року у справі №211/2171/15-ц. Відсутність доказів проведення суб`єктом оціночної діяльності належної оцінки вартості квартири за адресою: [ADDRESS] на день набуття її відповідачем за первісним позовом у власність, суд вважає цю обставину додатковим підтвердження неправомірності набуття ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» права власності на предмет іпотеки. Згідно з абз. 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Вищевказана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 306/2053/16-ц від 20 березня 2019 року та постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду по справі № 607/11516/18 від 31.07.2020 року, по справі № 206/4378/18 від 26.05.2020 року, по справі № 661/5615/18 від 17.04.2020 року, по справі № 607/8488/18 від 29.01.2020 року. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з абз. 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, позивач за первісним позовом витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 гривень (т. 1 а.с. 1), 384,20 гривень (т. 1 а.с. 45) та 840,80 грн. (т. 2 а.с. 34), а всього 1\~993,40 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи квитанціями на зазначені суми. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, витрати по сплаті судового збору позивачу за зустрічним позовом не відшкодовуються.

Outcome: approved