Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулися [PERSON] , [PERSON] з позовом, в якому просили на підставі ст..ст. 91, 98, 99, 100, 158 Земельного кодексу України постановити рішення, яким визнати ухвалу № 152 Дрогобицької міської ради VII сесії четвертого демократичного скликання від 27.03.2003 в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 133 кв.м по [ADDRESS] - нечинною; визнати Державний Акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ № 092926 від 2003 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 133 кв.м по [ADDRESS] - частково недійсним. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно схем плану земельної ділянки за згаданим житловим будинком закріплена земельна ділянка площею 454 кв.м для його обслуговування та 1 200 кв.м для ведення садівництва та городництва. Земельна ділянка вищевказаного розміру була закріплена згідно рішення за № 1553 Дрогобицького міськвиконкому від 20.10.1953 за фактичним землекористуванням. Враховуючи їх добросовісне довготривале користування землею за вищевказаною адресою, план присадибної ділянки 26.12.2003 рішенням № 271 Дрогобицької міської ради [PERSON] , [PERSON] було передано безкоштовно у спільну сумісну власність для ведення садівництва земельну ділянку площею 1200 кв.м по [ADDRESS] . В подальшому, при оформленні Державного акту на праві приватної власності на землю з`ясувалось, що [PERSON] , як власник суміжної земельної ділянки по [ADDRESS] не дає згоди на приватизацію частини саду розміром 12,56 кв.м х 12,61 кв.м, мотивуючи тим, що ділянка зазначеного розміру (частина саду) належить їй. При цьому вона посилається на ухвалу від 27.03.2003, згідно змісту якої їй, [PERSON] , передано у власність земельна ділянка площею 1 000 кв.м. Проте з даним рішенням не погоджуються, оскільки згідно з планом присадибної ділянки від 17.10.2002 за вказаним будинковолодінням [ADDRESS] , яке на вказаний час належало [PERSON] , була закріплена земельна ділянка площею 842 кв.м. При цьому земельна ділянка розміром 0,0133 га згідно з кадастровим планом 2003 року виділена за рахунок земельної ділянки, яка закріплена за будинком [ADDRESS] . Зазначали, що підставою вказаного рішення було те, що при проведенні обмірів земельної ділянки відповідачка [PERSON] вказала представнику управління земельних ресурсів на земельну ділянку розміром 12,56 кв.м х 12,61 кв.м, як таку, що належить їй. При тому, що згідно земельно-кадастрової документації вказана земельної ділянки визначена для ведення садівництва, оскільки на ній ростуть фруктові дерева. Однак в оскаржуваній ухвалі № 152 від 27.03.2003 їх земля була передана [PERSON] для обслуговування житлового будинку. Таким чином, наголошують, що рішення про надання у власність суміжної земельної ділянки відповідачу [PERSON] площею 133 кв.м, яке знаходилось у їх користуванні протягом майже 50 років було прийнято всупереч земельно-кадастрової документації земельної ділянки, закріпленої за будинком [ADDRESS] та рішення Дрогобицького міськвиконкому № 1553 від 20.10.1953. Як наслідок без вилучення у встановленому законом порядку у позивачів, як співвласників будинку [ADDRESS] спірна земельна ділянка була передана у власність відповідачу, також при оформленні права власності на земельну ділянку вищевказаного розміру відповідачу [PERSON] позивачі не давали жодної ні усної, ні письмової згоди на це. Також, вказує, що одночасно при оформленні документації було змінено кадастровий план земельної ділянки, закріпленої за будинком [ADDRESS] за рахунок спірної частини саду, внаслідок чого земельна ділянка за даної адресою була безпідставно збільшена на 133 кв.м. Враховуючи вищенаведене, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подала заперечення на позовну заяву, в яких проти задоволення позову заперечувала. Вказала, що ухвалою Дрогобицької міської ради за № 152, п. 1-1,5 від 27.03.2003 „Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок" їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 1 000 кв.м за адресою: [ADDRESS] . на підставі цієї Ухвали їй виготовлено і видано Державний Акт на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 092926 від 18.11.2003 та було встановлено межі в натурі. Підготовку матеріалів для прийняття Ухвали та видачі державного акту здійснювало Дрогобицьке міське управління земельних ресурсів, з боку якого застережень чи зауважень як до її, так і до сусідніх земельних ділянок не було. Письмову згоду сусідів [PERSON] який проживає в буд. [ADDRESS] отримала, а зі сторони будинковолодіння [ADDRESS] та [ADDRESS] знаходиться земельна ділянка, на якій знаходиться Фруктовий сад та город, які у документах, на час видачі їй акту на право власності на землю рахувались як міськземфонд, а також потік, тож згоди мешканців будинковолодіння [ADDRESS] не було потрібно. Отже, вказує, що на законних підставах, у відповідності до Земельного Кодексу України отримала земельну ділянку у власність. Зазначає, що спірна земельна ділянка площею 133 кв.м була постійно у користуванні у попередніх власників, у яких вона купила житловий будинок по [ADDRESS] . В усіх документах, починаючи з 1955 року, з обох сторін від її земельної ділянки значились або вільна земельна ділянка, або землі міськземфонду - про це свідчить і розташування грядок, якими користувались попередні власники буд. [ADDRESS] . 26.12.2003 Дрогобицькою міською радою була прийнята Ухвала за № 271 „Про безоплатну передачу у спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок" згідно якої п. 2.3 надано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 1 200 кв.м, по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . В межі цієї земельної ділянки було включено і частину її земельної ділянки розміром 133 кв.м, яка, в свою чергу, як це передбачено Земельним Кодексом України та Законом України „Про власність" не була вилучена чи викуплена у неї. Зазначає, що законність приватизації нею земельної ділянки розміром 1 000 кв.м підтверджується і матеріалами справи № 2753, наданими Дрогобицьким МБТІ та ЕО, зокрема: на а.с. 21 знаходиться генплан будинковолодіння [ADDRESS] (раніше 43 і 63), який видано на підставі рішення № 670 виконавчого комітету Дрогобицької міської ради депутатів трудящих від 28.05.1955 на прізвище [PERSON] , на якому вказано, що з обох сторін будинковолодіння [ADDRESS] вільні участки, на сторінці 46 в схем-плані вказано, що земельна ділянка, на якій знаходиться сад і город, значиться як землі міськземфонду; також вказано, що спірна земельна ділянка входить в план земельної ділянки будинковолодіння [ADDRESS] ; на сторінці 77 та 91 від 28.12.1972. Зазначає, що позивачі посилаються на рішення 1553 від 20.10.1953 за фактичним землекористуванням на рішення у справі МБТІ по будинку [ADDRESS] відсутнє, план земельної ділянки виготовлений у МБТІ від 20.07.1998, в ньому міститься запис „3 оригіналом вірно", але оригінал від 20.10.1998 відсутній. Згідно статті 78 п. 4 Земельного кодексу України земля знаходиться у комунальній власності. Також [PERSON] подала доповнення до заперечення, в яких зазначила, що позивачі [PERSON] та [PERSON] посилаються на рішення № 1553 Дрогобицького міськвиконкому від 20.10.1953, що за їхнім будинком [ADDRESS] закріплено 454 кв.м землі для обслуговування будинку і 1 200 кв.м землі під сад. 25.12.1970 прийнятий Земельний Кодекс УРСР, в якому в розділі III стаття 88 п. 2 регулює виділення земельних ділянок радами народних депутатів в містах розміром від 300 кв.м до 600 кв.м незалежно від кількості людей, що живуть в даному власному будинку. Стаття 90 п. 3 вказує, що якщо попередній власник будинку отримав земельну ділянку на пільгових умовах більше, ніж 600 кв.м, то за наступним власником (співвласниками) будинку має бути закріплена ділянка по нормі статті № 88 даного Земельного Кодексу від 25.07.1970. Таким чином, наголошує, що позивачі не можуть опиратись на рішення № 1553 від 20.10.1953 і бути власниками земельної ділянки розміром 454 кв.м + 1 200 кв.м, адже більша частина земельної ділянки належить до комунальної власності м. Дрогобича. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та третя особа [PERSON] подали до суду додаткові пояснення, в яких вказали, що спірна земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності позивачів та третьої особи, адже була отримана у постійне користування до 15.03.1992. Вказують, що спірні правовідносини регулюються нормами ст.ст. 13, 14, 22, 41, 55 Конституції України, ст. 23 Земельного кодексу Української PCP № 561-ХІІ від 18.12.1990 (зі змінами), ст. 116, п. 7 розділу X „Перехідні положення" Земельного кодексу України № 2768-111 від 25.10.2001, Постанови Верховної Ради Української PCP № 562-ХІІ від 18.12.1990 „Про порядок ведення в дію Земельного кодексу Української PCP", Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", Декрету Кабінету Міністрів України № 15-92 від 26.12.1992. Зазначає, що з долучених до матеріалів справи документів, висновку експерта № 044/19 від 21.11.2019 вбачається, що: - рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 1553 від 20.10.1953 за будинковолодінням Позивачів та Третьої особи була зареєстрована земельна ділянка загальною площею 1 248,7 кв.м, в тому числі під сад 700 кв.м; - згідно записів в реєстровій книзі Дрогобицького державного комунального бюро технічної інвентиризації та експертної оцінки № 8, реєстр № 1036, з 20.10.1953 за будинковолодінням відповідачів та третьої особи було закріплено земельну ділянку площею 1 248 кв.м, а з 20.07.1998 - земельну ділянку площею 1 654 кв.м, в тому числі: земельна ділянка площею 1 248 кв.м (131 кв.м під будівлями, 1 117 кв.м для ведення садівництва) та земельна ділянка площею 406 кв.м - самозахоплення. Земельні ділянки, які перебувають у користуванні Позивачів та Третьої особи 2, Дрогобицькою міською радою не вилучались, а рішення, якими вони були їм надані, не визнавались недійсними. За результаттами проведеної земельно-технічної експертизи вбачається, що спірна земельна ділянка перебувала в постійному користуванні позивачів та третьої особи до 15.03.1992 і в подальшому ухвалою XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 26.12.2003 № 271 була надана [PERSON] та [PERSON] безоплатно у спільну сумісну власність: для обслуговування житлових і приватизованих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) земельну ділянку площею 454 кв.м на [ADDRESS] ; для ведення садівництва земельну ділянку площею 1 200 кв.м на [ADDRESS] . У поданому до суду відзиві представник відповідача [PERSON] заявила про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Вказала, що відповідач повністю заперечує проти задоволення позову. Зазначає, що спірна земельна ділянка не перебувала у власності чи користуванні позивачів. Вказує, що рішенням міськвиконкому № 1553 від 20.10.1953 затверджено матеріали інвентаризації будівельного кварталу № 84. Зокрема, за будинковолодінням по [ADDRESS] закріплено 1 049, 41 „Б -153,22 41 „А" - 539, 24. Дане рішення міськвиконкому не визначало ні конфігурації земель, ні їх місцезнаходження, позивачі у справі є співвласниками будинку по [ADDRESS] , загальною площею 119 кв.м. Вказує, що ними не представлено жодних доказів про належність їм будинків по [ADDRESS] . Рішення місцевих органів згідно чинного на той час Земельного кодексу не передбачали виділення земельних ділянок з поштовою адресою, на яких не були розміщені об`єкти нерухомості. Рішення № 1553 визначало розміри „Будівельного кварталу", тобто земельних ділянок для обслуговування житлових будинків. На спірній земельній ділянці ніколи не був розміщений об`єкт нерухомого майна, належного позивачам. Ця земельна ділянка розташована через потічок шириною 5-7 метрів. Тому, вказує, що фізично ця земельна ділянка не може бути для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . Позивачами не представлено жодного оригіналу документу, тільки копії, не засвідчені ні ними, ні попередніми судами, позивачами не представлено жодного належного і допустимого доказу користування спірною земельною ділянкою, оплатою за неї плати за землю. Проект землеустрою позивачами до моменту надання земельної ділянки відповідачу [PERSON] не розроблявся, жодних доказів конфігурації земельної ділянки площею 1 200 кв.м для ведення садівництва немає. Як не містять жодні письмові докази площі земельної ділянки площею 1 200 кв.м по [ADDRESS] . Єдина цифра - 1 049 кв.м за рішенням виконкому № 1553. І цільове призначення цієї земельної ділянки - для обслуговування (будови) будинковолодіння [ADDRESS] . Наголошує, що посилання позивачів у додаткових поясненнях на норми земельного законодавства (Земельний кодекс Української PCP 1970 року, Земельний кодекс Української PCP 1990 року, Постанови Верховної Ради Української PCP 1990 № 562-ХІІ суперечать фактичним обставинам справи, а саме відсутності у позивачів тих правовстановлюючих документів, зазначені у цих нормативних актах: записів у земельно-шнурових книгах, сільськогосподарських підприємств та організацій, погосподарських книгах сільских рад, реєстрових книгах виконавчих комітетів міських рад, державних актів на право постійного користування чи права власності. Також, вказує, що висновок експерта № 044/19 за результатами доведення земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 442/3062/218 робився за межами цивільної справи № 2-31/11, був предметом розгляду у справі № 442/938/20 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Дрогобицької міської ради, [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення сесії міської ради, визнання права спільної сумісної власності. Постановою Львівського апеляційного суду від 03.11.2020 у цій справі у задоволенні позову відмовлено. Суд не прийняв висновок експерта як доказ, оскільки висновки експертизи не відповідають дійсним обставинам справи. Предметом спору у цій справі була земельна ділянка площею 939 кв.м, яка є cумiжнoю із землею, належною [PERSON] , та яка, на думку позивачів, разом із спірними 133 кв.м. земельної ділянки, наданої у власність [PERSON] , перебувала у користуванні позивачів. У висновку експерт відносно цих 133 кв.м. зазначає: „Оскільки матеріали інвентаризаційної справи по будинковолодінню [ADDRESS] є втраченими, встановити дійсного землекористувача частини спірної ділянки площею 133,0 кв.м не є можливим". Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.06.2008 відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до Дрогобицької міської ради, [PERSON] , за участю третьої особи Дрогобицького міського управління земельних ресурсів. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.09.2010 провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Дрогобицької міської ради, [PERSON] , за участю третьої особи Дрогобицького міського управління земельних ресурсів про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень зупинено до залучення у справі правонаступника позивача [PERSON] , яка вибула з участі в процесі у зв`язку із смертю. Згідно х розпорядженням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.09.2016 № 303 призначено повторний автоматизований розподіл судових справ. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2016 вказана судова справа розподілена для розгляду судді Ковалю Р.Г., в зв`язку з звільненням з посади судді [PERSON] у відставку. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.09.2016 цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до Дрогобицької міської ради, [PERSON] , за участю третьої особи Дрогобицького міського управління земельних ресурсів прийнято до провадження. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2017 позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до Дрогобицької міської ради, [PERSON] , за участю третьої особи Дрогобицького міського управління земельних ресурсів про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень - залишено без розгляду. Постановою Львівського апеляційного суду від 21.01.2020 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково; ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2017 в частині залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] до Дрогобицької міської ради, [PERSON] , за участю третьої особи Дрогобицького міського управління земельних ресурсів про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Після автоматизованого розподілу судової справи між суддями 27.02.2020 справу передано судді Кучаковському Ю.С. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.03.2020 постановлено прийняти до свого провадження справу за позовом [PERSON] до Дрогобицької міської ради, [PERSON] , за участю третьої особи: Дрогобицького міського управління земельних ресурсів, - про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень; справу розглядати за правилами загального позовного провадження. В підготовчому судовому засіданні 08.09.2020 Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області ухвалив замінити позивача [PERSON] її правонаступниками [PERSON] , [PERSON] ; залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] ; залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] ; замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету споруДрогобицьке міське управління земельних ресурсів на Головне управління Держгеокадастру у Львівській області. В підготовчому судовому засіданні 03.02.2021 Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області задовольнив клопотання позивачів та ухвалив замінити відповідача [PERSON] на [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Повноважні представники третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи. Третя особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили позов задовольнити. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, долучені до позовної заяви, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ч. 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з ч. 1 ст. 3 Земельного коедксу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом г ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. На час передачі [PERSON] у власність земельної ділянки діяв Земельний Кодекс України в редакції від 01.01.2002. За змістом ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України (в редакції від 01.01.2002) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з пунктами а-г ст. 12 ЗК України (в редакції від 01.01.2002) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2002) є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2002) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. У ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2002) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. В п. 1.39 ухвали Дрогобицької міської ради від 30.12.2002 „Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок" ухвалено передати безкоштовно у приватну власну власність земельні ділянки для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, з наступною видачею Державних актів на право приватної власності на землю: [PERSON] , прож. на [ADDRESS] , земельну ділянку площею 863 кв.м на [ADDRESS] (т. 1, а.с. 8-10). З копії довідки Дрогобицького комунального міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від листопада 2002 року № 675 будинковолодіння за [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за [PERSON] цегляний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Першою Дрогобицькою нотаріальною конторою 29.10.2002. площа земельної ділянки 830 кв.м (т. 1, а.с. 11). Згідно з випискою з ухвали Дрогобицької міської ради від 27.03.2003 № 152 „Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок" ухвалено передати безкоштовно у приватну власну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, з наступною видачею Державних актів на право приватної власності на землю: [PERSON] , прож. На [ADDRESS] , земельну ділянку площею 1 000 кв.м на [ADDRESS] (т. 1, а.с. 15, 26). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 092926 [PERSON] належить земельна ділянка площею 1 000 кв.м по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 92). Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 24.10.2012 [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий номер 410600000:01:010:0045 (т. 1, а.с. 88-90). Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2002) надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Позивачі просять захистити своє порушене право, зазначаючи, що земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідача, в частині 133 кв.м накладається на земельну ділянку, користувачами якої є вони згідно з рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради депутатів трудящих від 20.10.1953 № 1553 „Про результати обміру земель по будівельному масиву № 84" та не могла бути приватизованою без вилучення у фактичного землекористувача. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.01.2012 [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями майна [PERSON] , а саме: 1/2 ідеальної частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS] , яке належало спадкодавцю на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Другої Дрогобицької держконтори 17.12.1988 за р. № 2-2588 (т. 1, а.с. 152). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.07.2013 [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , а саме: 4 ідеальної частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 153) Згідно з витягом з ухвали Дрогобицької міської ради від 17.10.2006 № 109 „Про відміну окремих пунктів ухвал сесії і рішень виконкому міської ради та безоплатну передачу у власність та спільну сумісну власність громадянам земельних ділянок" ухвалено внести зміни у підпункт 1.44 пункту 1 ухвали сесії міської ради від 26.12.2003 № 270 „Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок", у зв`язку із зміною поштової адреси будинку і викласти в такій редакції: п. 1.1. Передати безплатно у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) земельну ділянку площею 539 кв.м на [ADDRESS] , [PERSON] на підставі п. 2 рішення виконкому від 20.07.2006 № 157 „Про надання дозволу громадянам міста на проектування житлових будинків, господарських споруд, проведення прибудов до житлових будинків, присвоєння поштової адреси" (т. 1 а.с. 16). Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради депутатів трудящих від 20.10.1953 № 1553 „Про результати обміру земель по будівельному масиву № 84" вирішено затвердити представлені матеріали Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації по обміру земель будівельного кварталу № 84 загальною площею - 56 930 кв.м і пропозиції комісії. Позивачі зазначають, що вказаним рішенням закріплені земельні ділянки за будинковолодінням за адресою: [ADDRESS] , зокрема пунктами 15, 16. У п. 15 Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради депутатів трудящих від 20.10.1953 № 1553 „Про результати обміру земель по будівельному масиву № 84" закріплено за будинковолодінням за адресою: [ADDRESS] - площею 1049,48 кв.м, а у п. 16 - за будинковолодінням за адресою: [ADDRESS] - площею 193,22 кв.м (т. 1, а.с. 17-19). З наданої суду Плану ділянки [ADDRESS] вбачаться, що земельна ділянка площею 1 248 кв.м на підставі рішення Дрогобицької міської Ради депутатів трудящих від 20.10.1953 № 1553, самозахват - 406 кв.м (т. 1, а.с. 21). Відповідно до листа Дрогобицького міського управління земельних ресурсів Львівської області від 19.10.2005 № 546 [PERSON] було представлено матеріали та документи до міської ради для приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] без схем-плану земельної ділянки МБТІ, в якій зазначено норму землекористування за даним будинковолодінням. Натомість представлено план земельної ділянки, виготовленого Дрогобицьким міським центром земельного кадастру, де частково в південно-східній частині землекористування включено частину земельної ділянки площею 133 кв.м земельної ділянки, яка відповідно до матеріалів МБТІ знаходиться в користуванні [ADDRESS] гр. [PERSON] та гр. [PERSON] (т. 1, а.с. 14, 27). Згідно з п. 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 „Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" рішення про надання і вилучення земельних ділянок, прийняті до 15.03.1991 відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані на час введення Земельного Кодексу Української РСР в дію, підлягають виконанню відповідно до вимог Кодексу; громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю абоземлекористування; (Абзац третій пункту 5 із змінами, внесеними згідно із Законом України № 3180-12 від 05.05.1993). Згідно з абз. 1, 2 ст. 88 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 розміри земельних ділянок для об`єктів цивільного і житлового будівництва визначаються виконавчими комітетами міських Рад депутатів трудящих у відповідності з будівельними нормами і правилами. В містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських рад депутатів трудящих можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім`ї. Згідно зі ст. 90 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 на землях міст при переході права власності н будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. Відповідно до ст. 20 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих. Згідно з абз. 2 ст. 21 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 землекористувачам, яким земельні ділянки надано із земель міст і селищ міського типу, документи на прав користування земельними ділянками видаються відповідно виконавчими комітетами міських і селищних Рад депутатів трудящих. Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Верховний Суд у постанові від 07.05.2020 у справі № 278/2513/17-ц дійшов до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. За правилами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Надані позивачами докази не підтверджують перебування в їх фактичному користуванні частини земельної ділянки з кадастровим номером 410600000:01:010:0045, площею 133 кв.м, з наданих суду планом ділянки [ADDRESS] та рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради депутатів трудящих від 20.10.1953 № 1553 „Про результати обміру земель по будівельному масиву № 84" неможливо встановити фактичні межі та площі земель, накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку, що закріплена для обслуговування будинку [ADDRESS] , а клопотання про проведення земельно-технічної експертизи позивачі не заявляли. Також відсутні докази того, що земельна ділянка, виділена рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради депутатів трудящих від 20.10.1953 № 1553 „Про результати обміру земель по будівельному масиву № 84" громадянам [PERSON] і [PERSON] , та земельна ділянка, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, подарованого 17.12.1988 [PERSON] , є однією ї тією ж земельною ділянкою або взагалі якимось чином мають відношення одна до іншої. В Свідоцтві про право на спадщину за законом від 05.01.2012 зазначається, що житловий будинок по [ADDRESS] раніше був під номером [ADDRESS] , що не не узгоджується з адресами: [ADDRESS] , вказаними в рішенні виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради депутатів трудящих від 20.10.1953 № 1553. Також суд не бере до уваги наданий позивачами висновок експерта № 044/19 за результатами проведення земельно-технічної експертизи по цивільній справі № 442/3062/18, складеного 21.11.2019 (т. 2, а.с. 129-138), оскільки предметом висновку експерта було дослідження чи розташування земельної ділянки з кадастровим номером 4610600000:01:010:0203 по [ADDRESS] відповідає розташуванню земельної ділянки, виділеної для ведення садівництва рішенням виконкому Дрогобицької міської ради трудящих від 26.09.1950, закріпленої за будинковолодінням [ADDRESS] рішенням Дрогобицької міської ради № 1553 від 20.10.1953 та переданої у спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] ухвалою XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 26.12.2003, яке не відноситься до предмета доказування по даній цивільній справі. Щодо посилання позивачів, що під час приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] не було погоджено межі з суміжними землекористувачами, суд зазначає, що на підтвердження вказаних обставин не надано жодного допустимого та належного доказу. Окрім того, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19). Враховуючи вищенаведене, у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed