Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Львівська міська рада звернулась з позовом про витребування із чужого незаконного володіння - [PERSON] на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об"єкта нерухомого майна - нежитлові приміщення (1-10) площею 132, 7 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та зобов"язання повернути вказане майно за актом приймання - передачі територіальній громаді м. Львова ; скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказаний вище об"єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною ( номер запису про право власності : 19382582 від 10.03.2017 року, форма власності - приватна, вид спільна часткова, розмір частки 1/4 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34208119 від 10.03.2016 року, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: 1039578546101); скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказаний об"єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , здійснену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольгою Петрівною ( номер запису про право власності: 19383227 від 10.03.2017 року, форма власності: приватна, вид спільна часткова, розмір частки 3/4 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34208740 від 10.03.2016 року, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: 1039578546101). Обґрунтовуючи свої вимоги покликається на те, що приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 106,4кв.м законно належало Львівській міській раді на праві комунальної власності. Однак, 28.09.2016р. приватним нотаріусом ЛМНО Загвойською Наталією Ігорівною було прийнято рішення про державну реєстрацію даного приміщення за ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» на підставі реєстраційного посвідчення від 17.03.2000р., виданого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації №52 від 01.03.2000р. В подальшому дане приміщення було відчужене іншим особам. Проте, Львівська міська рада даного нежитлового приміщення не відчужувала та не передавала його ані ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС», ані іншим особам. Внаслідок цього порушено права та майнові інтереси власника майна - територіальної громади м. Львова. Окрім цього, стверджує, що реєстраційного посвідчення від 17.03.2000р. Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації та розпорядження Галицької районної адміністрації №52 від 01.03.2000р. не існує. Додає, що майно вибуло з володіння позивача без його волі, тому наявні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння згідно ст. 388 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав. Пояснення дав аналогічні викладеним в позові. Просить позов задовольнити. Відповідач - приватний нотаріус ЛМНО Новосад Ольга Петрівна позов не визнала з підстав, що викладені у запереченні на позов, та пояснила, що позивач невірно визначив її процесуальний статус відповідача, оскільки згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. зазначено, що нотаріуси, які посвідчували правочини залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а даний позов не містить жодних доказів про наявність спільних чи однорідних прав та обов`язків. Договори купівлі-продажу №1412 від 10.03.2017р. та №1416 від 10.03.2017р., за якими Відповідач 2- [PERSON] набула право власності на спірні приміщення було посвідчено з дотриманням усіх вимог чинного законодавства. Просила замінити її процесуальний статус з відповідача на третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а справу розглядати без її участі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позов подано з пропуском строків позовної давності. Вказала, що позивач звернувся до суду 06.04.2017р., однак довідався, про нібито порушення його права ще 31.10.2009р., як це вбачається з листа Управління комунальної власності ЛМР, долученого до матеріалів справи. У зв`язку з тим, що строк позовної давності становить три роки, вважає, такий строк пропущеним без поважних причин, що є підставою для відмови у позові. Не погоджуюсь із клопотанням відповідача [PERSON] , представник Львівської міської ради подав відповідь на заяву, згідно якої вказує, що ставить під сумнів наявність листа Управління комунальної власності від 31.10.2009 року, оскільки в Управлінні відсутня інформація про наявність такого. Окрім того, зазначає, що в інших судових провадженнях , при вивченні інвентарної справи відсутні оригінали вказаних листів. Лист від 31.10.2009 року датований вихідним днем, що унеможливлює його реєстрацію. Представник третьої особи - Управління комунальної власності в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити, з підстав викладених у позові позивача. Ознайомившись із клопотанням про застосування строків позовної давності, подав свої письмові заперечення, згідно яких ставить під сумнів законність листа № 2302-5818 від 31.10.2019 року, виданого його ж довірителем, оскільки про наявність та походження такого їм невідомо. Представник третьої особи ЛМКП « Львівводоканал» в судовому засіданні просила позов задовольнити. Представник третьої особи «Галич Груп Компані» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, із посиланням на правову позицію сформовану Великою Палатою Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі №367/2022/15-ц. Зазначив, що на підставі протоколу Загальних зборів учасників серія та номер 3/24/05/18 від 24.05.2018р. спірне приміщення було відчужено ТОВ «ГАЛИЧ ГРУП КОМПАНІ», що є добросовісним набувачем спірного приміщення. Зазначив, що згідно відповіді на адвокатський запит , яку надав генеральний директор ПП « Бастіон Пост» спірна земельна ділянка знаходиться у власності Львівської міської ради, із якою укладено Договір на виконання робіт із охоронного обслуговування № 19-02/19Л/02-146 від 01.02.2019 року. Відтак, Львівська міська рада розпоряджається спірним майном та є його титульним власником, вважає що позов є безпідставним. Представники третіх осіб ТзОВ «Електросітьізоляція», ПП «Авто - люкс - сервіс» та треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Загвойська Н.І. в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, хоч належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи у їх відсутності суду не надали. Суд із врахуванням встановлених обставин справи та пояснень учасників процесу, вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності на підставі наявних в матеріалах справи документів та доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 1, представника відповідача 2, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] належав на праві комунальної власності Львівській міській раді на підставі свідоцтва про право власності серія та номер 36030127 виданого 07.04.2015р. В подальшому, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Наталією Ігорівною було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на вказані приміщення за ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» на підставі реєстраційного посвідчення від 17.03.2000р. Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації та розпорядження Галицької районної адміністрації №52 від 01.03.2000р. форма власності приватна. 02.10.2016р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Наталією Ігорівною було зроблено запис про право власності на вказані приміщення за [PERSON] на підставі договору №777 від 29.09.2016р. Наступний запис про право власності на спірні приміщення було зроблено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною Уляною Вікторівною на підставі протоколу загальних зборів учасників , серія та номер 01/10-16, виданим 10.10.2016р. ТОВ «Електросітьізоляція» та акту приймання-передачі майнового вкладу до статутного капіталу «Електросітьізоляція». Надалі вказане майно було відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1412 від 10.03.2017р., виданого приватним нотаріусом Новосад О.П. форма власності приватна, розмір частки ј. Наступний запис було здійснено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1416 від 10.03.2017р. форма власності приватна, розмір частки ѕ. Вказані обставини справи доводяться долученою до матеріалів справи, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №82844543 від 20.03.2017р. (а.с.18-20). На підставі протоколу Загальних зборів учасників , серія та номер 3/24/05/18 від 24.05.2018р та акту прийому - передачі від 24.05.2018 року, спірне приміщення було відчужено ТОВ «ГАЛИЧ ГРУП КОМПАНІ». В судовому засіданні представник позивача в черговий раз визнав незаконною реєстрацію прав власності та стверджував, що запис в реєстрі зроблено незаконно. З даного приводу, судом виносилась окрема ухвала, яка скерована Міністру юстиції України. Крім цього, орган, що вносив останні відомості в реєстр нерухомого майна, як і інші суб"єкти, що видавали розпорядження та листи, котрі заперечуються позивачем, підпорядковані саме позивачу. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності ,правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Згідно редакції даного Закону, яка діяла на момент видачі розпорядження Галицької районної адміністрації №52 від 01.03.2000р., право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно ч.5 ст. 16 Закону, від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно п.30 ч.1 ст. 26 Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Згідно п.4 ч.1 ст. 29 Закону, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна, проектів місцевих програм приватизації та переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; організація виконання цих програм; підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо визначення сфер господарської діяльності та переліку об`єктів, які можуть надаватися у концесію, подання раді письмових звітів про хід та результати відчуження комунального майна. Згідно ч.1 ст. 60 Закону, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до ч.6-8 ст. 60 Закону, доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Отже, з аналізу наведених норм, суд приходить до висновку про те, що Галицька районна адміністрація не мала визначених законом повноважень щодо передачі у приватну власність об`єктів нерухомого майна, що перебувають у комунальній власності, оскільки не є органом місцевого самоврядування в розумінні даного Закону. А отже, розпорядження Галицької районної адміністрації №52 від 01.03.2000р. не могло бути підставою для передачі у приватну власність ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. ак. Є. Лазаренка, 25, загальною площею 106, 4 кв.м. та перебувало у комунальній власності Львівської міської ради. При цьому, відсутність даного розпорядження не доведена позивачем, адже ним в підтвердження своїх позовних вимог долучені до матеріалів справи лише розпорядження Галицької районної адміністрації №52 від 26.01.2000р. про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] та розпорядження №202 від 01.03.2000р. щодо передачі квартир у власність громадян. Тобто, Галицька районна адміністрація як не підтвердила, так і не спростувала факт прийняття такого розпорядження, яке б передбачало перехід права власності на спірне нерухоме майно. Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Оскільки така відповідь щодо відсутності розпорядження №52 від 01.03.2000р. дана самим позивачем в своїх же інтересах на підтвердження позовних вимог і в спростування заперечень відповідача, а також не підтверджує факту відсутності такого розпорядження, додані розпорядження №202 від 01.03.2000р. та №52 від 26.01.2000р. не є належними та достовірними доказами в розумінні ст. ст. 77, 79 ЦПК України. Разом з тим, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Розпорядження №52 від 01.03.2000р. хоч і не міститься у матеріалах справи, проте запис про нього є у Державному реєстрі речових прав. Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Відомості державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Оскільки відомості щодо набуття права власності на спірні приміщення за ПП «АВТО-ЛЮКС-СЕРВІС» не скасовано, не оскаржено, такі відомості і в межах даного спору, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. При цьому, хоч факт відсутності розпорядження Галицької районної адміністрації №52 від 01.03.2000р. не доведено позивачем на підставі належних та допустимих доказів, проте доведено факт прийняття такого не органом місцевого самоврядування Львівською міською радою, а Галицькою районною адміністрацією, що є достатньою підставою для висновку, що таке майно було відчужене без волі власника. Згідно статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до статей 386,387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті). Оскільки Львівська міська рада як власник спірного об`єкта не надавала згоди на таке вибуття, воно відбулось поза волею власника, тому існують правові підстави для висновків про порушення права власності позивача та наявності підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, відтак така позовна вимога є обґрунтованою. Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, то така позовна вимога не підлягає до задоволення, з огляду на усталену судову практику Верховного Суду. З огляду на правову позицію, сформовану Великою Палатою Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі №367/2022/15-ц, зазначено: «у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача». Таким чином, позовна вимога про скасування державної реєстрації є безпідставною. При порушенні суб`єктивного цивільного права особа може звернутися з позовом до суду за захистом. Необхідно розрізняти право на позов у матеріальному розумінні і право на позов у процесуальному розумінні. У матеріальному розумінні право на позов - це право вимагати від суду ухвалення рішення про захист порушеного суб`єктивного права і право отримати такий захист. Закінчення строку позовної давності позбавляє сторону можливості вимагати примусового здійснення права через суд, але не позбавляє права звернутися за захистом до суду взагалі, оскільки для подання позовної заяви до суду про захист порушеного суб`єктивного права законодавець будь-яких строків не встановив. Право на позов у процесуальному розумінні - це право на подання позовної заяви з метою захисту порушеного права, не обмежене строками позовної давності. Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову. Відтак, суд приймає до уваги доводи Відповідача 2 щодо застосування строків позовної давності. При цьому суд бере до уваги, що значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активного здійснення належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. А особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що положення кодексу про сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові лише за умови його обгрунтованості, тобто за умови наявності порушеного права. Якщо ж встановлено, що таке право порушено й строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки, що також визначено у судовій практиці Верховного Суду України у постановах від 08.06.2016р. у справі №6-3089цс15, від 22.06.2017р. у справі № 6-1047цс17. Положення ч.1 ст. 261 ЦК України регламентують, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За вимогами статті 261 ЦК України, початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (Дане узгоджується з практикою Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 у справі №916/2403/16 ). Таким чином, момент початку перебігу строку позовної давності у контексті ч.1 ст. 261 ЦК України збігається з моментом обізнаності особи про порушення її права або навіть об`єктивної можливості довідатись про обставини порушення її прав. Зазначена правова позиція вироблена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 р. у справі №343/1400/15-ц. Зокрема, Касаційний цивільний суд стверджує: «Зазначене свідчить про неправильність застосування судом частини першої статті 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (Постанова Верховного Суду від 12.07.2018 р. у справі № 904/8637/17). Позивач належно здійснюючи свої обов`язки в межах повноважень мав об`єктивну змогу дізнатись про наявність рішення про передачу спірного майна у приватну власність юридичній особі ще 01.03.2000р., коли було видано вищевказане розпорядження. В матеріалах справи міститься лист Департаменту економічної політики Управління комунальної власності ЛМР від 31.10.2009р. № 2303-5818 з якого вбачається, що позивач точно був обізнаний про відчуження приміщення за адерсою: [ADDRESS] ще 31.10.2009р. Відтак, строк позовної давності на звернення власника майна за захистом свого порушеного права сплинув ще 01.11.2012р. Суд відхиляє заперечення позивача, як і автора вказаного листа щодо існування такого, оскільки його наявність не спростована, як не спростована і видача розпорядження Галицькою адміністрацією Львівської міської ради. При цьому, позивач звернувся з позовом до суду 06.04.2017р., тобто із пропуском встановленого трирічного строку позовної давності. Разом з тим, позивач не надав жодних доказів в підтвердження поважності причин пропущення такого строку чи підстав зупинення перебігу строку позовної давності, тому суд приходить до висновку про необхідність його застосування в даній справі. Згідно положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В межах спірних питань, що виникають при застосуванні строків позовної давності важливо також звернутися до практики Європейського суду з прав людини, який формує загальну практику та правові позиції щодо застосування строків позовної давності. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За результатами судового розгляду розгляду справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наведених вище підстав. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed