Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем з 03.11.2006 року. Від шлюбу вони мають дитину - доньку [PERSON], [INFO]. З 2014 року сторони разом не проживають, не ведуть спільного господарства та майже не спілкуються, після припинення стосунків за домовленістю сторін донька проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач не займається її вихованням, не надає матеріальну допомогу, а також з вересня 2016 року не сплачує аліменти навіть у мінімально визначеному законодавством України розмірі. 11 січня 2017 року позивач для оздоровлення дитини на морі та розширення її світогляду забронювала поїздку до Арабської Республіки Єгипет та 16 січня 2017 року звернулася до відповідача з листом, у якому просила надати дозвіл на виготовлення закордонного паспорту та на тимчасовий виїзд дитини за кордон у період з 01.05.2017 року по 31.08.2017 року. Листом від 25 січня 2017 року відповідач надав відповідь про те, що він не заперечує проти надання дозволу на виготовлення закордонного паспорта дитині, але заперечує щодо виїзду дитини за кордон, оскільки його цікавить фінансовий стан позивача, а тому на підставі викладеного позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітній [PERSON], [INFO] на період з 01 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року до Арабської Республіки Єгипет у супроводі матері [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) без згоди та супроводу батька [PERSON] та стягнути судові витрати. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, підтримав свої письмові заперечення та просив суд відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.11.2006 року (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Як встановлено судом, з 2014 року малолітня дитина постійно проживає з позивачем, яка піклується про неї, повністю матеріально та морально утримує, доглядає за дочкою, займається її розвитком та вихованням. На даний час позивач має можливість для виїзду дитини за кордон на відпочинок та оздоровлення. Однак, відповідач заперечує, щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З досліджений доказів встановлено, що в період з 10 травня по 20 травня 2017 року позивач має намір виїхати до Арабської Республіки Єгипет разом з донькою [PERSON], [INFO] для відпочинку та оздоровлення дитини, що повністю відповідає правам та інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України" №3858-Х11 від 21.01.1994 року. Частиною 2 статті 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З огляду на зазначене, суд має визначитись із правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, зазначити конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; та з урахуванням визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. А тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача частково в межах одного місяця, в якому здійснене бронювання, з урахуванням інтересів батька та надання йому можливості участі у вихованні дитини. Заперечення відповідача щодо здійснення позивачем йому перешкод у вихованні дитини, судом відхиляються, як такі, що не підтвердженні належними доказами. Окрім того, позивач не позбавлений права для звернення до суду із позовом про визначення способів його участі у вихованні дитини. Таким чином, надання дозволу на виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до Арабської Республіки Єгипет в супроводі матері на період з 01 травня 2017 року по 31 серпня 2017 року повністю відповідає правам та інтересам дитини, і, при цьому, не буде порушувати права відповідача на спілкування та участь у вихованні доньки, оскільки такий виїзд має короткостроковий характер. Суд, приймаючи до уваги всі обставини та оцінивши відповідні докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом надання дозволу на разовий тимчасовий виїзд за межі України до Арабської Республіки Єгипет, [PERSON], [INFO] , в супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 01 травня 2017 року по 31 травня 2017 року. Крім того, відповідно до частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст. 155 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України "Про охорону дитинства", Законом України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України", Конвенцією ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, та

Outcome: partial