Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

15 липня 2016 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] і просила визнати дійсним укладений між нею та [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.1070га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по вул.Перемоги,4 в м.Снігурівка Миколаївської області, право власності на означену земельну ділянку, а також визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії МК, виданий на 07 липня 1994 року Снігурівською міською радою на ім"я [PERSON], посилаючись на перехід до неї права власності на означену земельну ділянку за придбання у власність розташованого на ній об"єкта нерухомості. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що у 2003 році уклала з [PERSON] нотаріально посвідчений договір про купівлю-продаж житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою вул.Перемоги,4 в м.Снігурівка Миколаївської області, який продавець успадкувала після смерті [PERSON] На земельну ділянку вона спадкові права не посвідчила. Позивачка спірною земельною ділянкою користується постійно з 2003 року і на сьогоднішній день обмежена у праві розпорядження жилим будинком, на ній розташованим. Відповідач, у судовому засіданні 27 липня 2016 року, позовні вимоги визнав. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.11.2003 року, є власницею житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою вул.Перемоги,4 в м.Снігурівка Миколаївської області. Об"єкт нерухомості належав продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Снігурівською державною нотаріальною конторою 21 листопада 2003 року після смерті [PERSON] Право власності зареєстровано за [PERSON] у Снігурівській філії ММБТІ 29 грудня 2003 року. Житловий будинок розташований на земельній ділянці для його будівництва та обслуговування площею 0,1070га в межах згідно з планом, на яку 07 липня 1994 року за реєстраційним номером 1802 на підставі рішення виконкому Снігурівської міської ради від 09.08.1994 року №259 видано Державний акт на право приватної власності на ім"я [PERSON]. Як вбачається зі спадкової справи, заведеної у Снігурівській державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON], її єдиною спадкоємицею по закону була [PERSON], яка спадщину прийняла, права на спадкову земельну ділянку не посвідчила. Після смерті [PERSON] (спадкова справа №386/2015) спадщину прийняв онук [PERSON] Спадкових прав на спірну земельну ділянку він не посвідчував. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами ч.2 ст.6, ч.1 ст.22, ч.1 ст.23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Згідно ст.81 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Спадкоємством є перехід прав та обов'язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців)., Суд встановив, що спірна земельна ділянка як об'єкт права власності визначена Державним актом на право власності на землю на ім"я померлої [PERSON] у зв'язку із прийняттям [PERSON] спадщини, перейшла у власність спадкоємиці, яка у наступному реалізувала право власника і розпорядилася об"єктом нерухомості, розташованим на спірній земельній ділянці, щодо якої цивільно-правової угоди не укладалося. Згідно правової позиції, висловленої у Постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 11 лютого 2015 року, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Отже, позовні вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку знайшли своє підтвердження. Після смерті [PERSON] права власності на земельну ділянку набула [PERSON], а у наступному придбавши жилий будинок - позивачка у справі. В іншій частині позовні вимоги суд визнає такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з того, що угода про купівлю-продаж земельної ділянки не укладалася, а Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий правомірно. На підставі викладеного, суд ухвалює про задоволення позовних вимог частково.

Outcome: partial