Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаними вище позовними вимогами до відповідача. Посилався на те, що 16.10.2007 року між ним та АКБ «ТаС-Комеррцбанк», який змінив своє найменування на ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №2706/1007/88-411. Відповідно до умов кредитного договору позивач отримує грошові кошти в розмірі 100000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 16.10.2007 року та зі сплатою 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Кредит надавався позивачу на споживчі цілі (п.1.4 Договору). В подальшому, на підставі договору факторингу №15 ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «[PERSON] плюс» право вимоги по даному кредитному договору. Вважає, що єдиним законним засобом платежу, який розраховується для проведення розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання відповідачем кредиту в іноземній валюті та виконання позивачем своїх обовязків по кредитному договору, в тому числі проведення ним розрахунків по кредиту в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією, яка відповідно до чинного законодавства потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Зазначив, що оскільки у відповідача відсутня вказана індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, тому з цих підстав, укладений між ним та відповідачем спірний кредитний договір є недійсним. Крім того, вказував на те, що такі умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс домовлених прав та обовязків позивача як споживача кредитних послуг. Просили визнати недійсним кредитний договір №2706/1007/88-411 від 16.10.2007 року. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях та просив відмовити в його задоволенні. При цьому суду пояснив, що використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є банк, який отримав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Оскільки у банку була в наявності банківська (генеральна) ліцензія та письмові дозволи на право здійснення валютних операцій, вважає, що останній мав право укласти з позивачем кредитний договір іноземній валюті та передбачити виконання зобовязання за цим договором в іноземній валюті. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 16.10.2007 року між позивачем [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір №2706/1007/88-411, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 100000 доларів США на строк з 16.10.2007 року по 16.10.2017 року, а позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором (а.с.8-10). Кредит надається банком у готівковій формі через касу банку на підставі заяви позичальника з урахуванням вартості і ліквідності майна, що передається позичальником в іпотеку банку. Факт отримання кредитних коштів в іноземній валюті представник позивача не заперечував, а тому дана обставина на підставі ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 вказаного Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 року за №730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Як встановлено судом, підтвердженням наявності права відповідача на здійснення валютних операцій є видані Національним банком України банківська (генеральна) ліцензія №38 від 30.11.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та письмовий дозвіл №10-4 від 11.10.2006 року на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу (а.с.64-66). Отже, враховуючи наявність у відповідача відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, суд вважає, що здійснення банком кредитних операцій у валюті, в тому числі під час укладення з позивачем [PERSON] кредитного договору та видачі йому кредитних коштів в іноземній валюті, не суперечить вимогам чинного законодавства України. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За частиною першою статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради\~\~від 23 квітня 2008 року\~\~про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на\~\~доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~ Відповідно до ст. 12 ч. 3 зазначеного закону фінансова\~\~установа\~\~до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про:фінансову\~\~послугу,\~\~що\~\~пропонується\~\~надати клієнту,\~\~із зазначенням вартості\~\~цієї\~\~послуги\~\~для\~\~клієнта,\~\~якщо\~\~інше\~\~не передбачено\~\~ законами\~\~ з\~\~ питань\~\~ регулювання\~\~окремих\~\~ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість. У частині третій статті 11 Закону Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги) встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.\~\~ Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права та обов'язки споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах та бути зобов'язанним сплатити платежі встановлені на законних підставах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої ст. 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що умови оспорюваного правочину є несправедливими, оскільки валюта кредиту визначена в доларах США. Суд не погоджується з наведеними доводами, при цьому зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Підстави для визнання недійсними договорів із споживачем визначені ст.18 Закону, згідно яких продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону N 1023-XII. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору та, на думку суду, передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Разом з тим, судом не було встановлено наявності в діях банку та в умовах оскаржуваних договорів будь-яких порушень прав споживача, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, суд вважає, що в укладеному між сторонами 16.10.2007 року кредитному договорі №2706/1007/88-411 в необхідній кількості були викладені умови кредитування, з яким позивач [PERSON] був ознайомлений. Виходячи з наведеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами по даній цивільній справі кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 216, 227 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed