Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що вона має досвід роботи юристом 13 років, отримавши крім юридичної освіти, повну вищу освіту за спеціальністю „інтелектуальна власність" та здобула кваліфікацію „професіонал з інтелектуальної власності". 20.03.2012 року позивача було прийнято на посаду юрисконсульта Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності", а в травні того ж року була переведена на посаду головного юрисконсульта Філії „Український центр інноватики та патентно-інформаційних послуг" того ж Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності". 12.06.2015 року в.о. генерального директора ДП [PERSON] повідомила її письмово про припинення діяльності Філії і про звільнення позивачки з займаної посади з 19.08.2015 року на підставі п.1, ч.1, ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Такі повідомлення були вручені всім працівникам філії, однак ті хто був наближений до [PERSON], були переведені на вакантні посади у новій оргструктурі підприємства. 30.07.2015 року вона надіслала письмово звернення до керівництва ДП для отримання інформації про наявність вакантних посад на день звернення, а також підстави, за якими здійснюється переведення працівників на інші посади. 2.09.2015 року [PERSON] надала позивачці відповідь, що надати таку інформацію неможливо в зв'язку з її конфіденційністю, а на 30.07.2015 року вакантні посади, які б відповідали її освітньо-кваліфікаційному рівню в Укрпатенті відсутні. Тоді позивач звернулась за допомогою до адвоката, але і на її адвокатський запит [PERSON] відповіді не надала. 7.09.2015 року наказом №301-п Укрпатенту позивача було звільнено з займаної посади в зв'язку зі скороченням штату. Вважає даний наказ незаконним, поскільки [PERSON] та [PERSON] були створені такі умови, що працівники філії не могли дізнатись про порядок та процедуру скорочення штату, перевагу працівників, яким були запропоновані вакантні посади, тощо. Дії [PERSON] щодо звільнення позивача були пов'язані з помстою, викликаною участю [PERSON] у складі комісії в 2012 році при передачі справ від звільненої на той час [PERSON] іншій посадовій особі. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] було порушено переважне право на переведення позивача на інші вакантні посади, поскільки вона має досвід роботи юристом 13 років та крім юридичної освіти повну вищу освіту за спеціальністю „інтелектуальна власність", за кваліфікацію „професіонал з інтелектуальної власності". За таких обставин просить визнати описані дії 3-х осіб щодо звільнення позивача незаконними та протиправними, скасувати наказ №301-п від 7.09.2015 року про звільнення [PERSON] з посади головного юрисконсульта, поновити позивача на посаді юрисконсульта з 7.09.2015 року та стягнути з відповідача на користь позивача розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні з 7.09.2015 року по день винесення рішення суду. Представник відповідача Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності" Калішенко Є.О. в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що позивач [PERSON] дійсно була звільнена з вказаної нею займаної посади але на законних підставах, будь-яких порушень чинного законодавства відповідач не вчиняв. Так 28.04.2015 року відповідачем було видано наказ №96 „Про внесення змін до організаційної структури Укрпатенту", яким передбачено введення з 20.08.2015 року нової організаційної структури Укрпатенту. Підставою для прийняття рішення стала Постанова Кабінету Міністрів України №65 від 1.03.2014 року „Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету", яка вимагає затвердження заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, передбачених для утримання органів державної влади та інших державних органів, утворених органами державної влади підприємств, установ та організацій, які використовують кошти державного бюджету. У зв'язку з затвердженням нової оргструктури Укрпатенту був виданий наказ від 4.06.2015 року №126 „Про закриття Філії „Український центр інноватики та патентно-інформаційних послуг" Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності". Виконуючи вказаний наказ, позивачу було вручено повідомлення від 12.06.2015 року про її майбутнє звільнення 19.08.2015 року на підставі п.1, ч.1, ст.40 КЗпП України у зв'язку із скорочення чисельності та штату працівників. Тобто підприємство дотрималось двохмісячного строку, який передує звільненню. Крім того, відповідачем було встановлено, що позивач не мала переважного права на переведення на іншу посаду, поскільки вакантні посади за її фахом були відсутні. Також позивач не підтвердила будь-якими доказами неправомірні дії 3-х осіб, які будь-яких протиправних дій щодо неї не вчиняли. Відповідач також виконав перед позивачкою всі вимоги ст.47 та ст.116 КЗпП України і виплатив їй всі необхідні суми при звільненні. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник 3-ї особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, пояснивши, що [PERSON] не мала ніяких неприязнених відносин або помсти щодо позивачки. Всі її дії повністю регламентовані чинним законодавством. В бесіді вона повідомила, що не пам'ятає [PERSON] навідь в обличчя, тому обґрунтування позову позивача в частині вимог неправомірних дій [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Представник 3-ї особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просила також відмовити в задоволенні позову, надавши суду пояснення аналогічні поясненням представника 3-ї особи [PERSON] [PERSON], але що стосується дій [PERSON] Заслухавши позивача, представників відповідача та 3-іх осіб, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] має досвід роботи юристом 13 років, отримавши крім юридичної освіти, повну вищу освіту за спеціальністю „інтелектуальна власність" та здобула кваліфікацію „професіонал з інтелектуальної власності", що підтверджується ксерокопією трудової книжки (т.1, а.с.15-19) та копією диплома спеціаліста [NUMBER], виданого 19.06.2015 року Національним університетом „Одеська юридична академія" (т.1, а.с.20). За змістом тієї ж трудової книжки [PERSON] 20.03.2012 року наказом №78-п була прийнята на посаду юрисконсульта Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності", а 7.05.2012 року наказом №117-п була переведена на посаду головного юрисконсульта Філії „Український центр інноватики та патентно-інформаційних послуг" того ж Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності" (т.1, а.с.18). У відповідності до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" зі змінами та доповненнями, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з яким власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. 1.03.2014 року були прийнята Постанова Кабінету Міністрів України №65 „Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету", п.1 якої вимагає затвердження заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, передбачених для утримання органів державної влади та інших державних органів, утворених органами державної влади підприємств, установ та організацій, які використовують кошти державного бюджету. За змістом абз.1, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 зі змінами та доповненями „Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1, ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як наголошує ч.3, ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. 28.04.2015 року відповідачем Державним підприємством „Український інститут інтелектуальної власності", виконуючи вимоги Постанови Кабінету Міністрів України №65 „Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету" та Закону України „Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VІІІ від 28.12.2014 року, на підставі ст.64 ГК України було видано наказ №96 „Про внесення змін до організаційної структури Укрпатенту", яким з метом оптимізації системи управління передбачено введення з 20.08.2015 року нової організаційної структури Укрпатенту (т.1, а.с.27; 72). Дана зміна в організаційній структурі ДП була погоджена Головою Державної служби інтелектуальної власності України Жаріновою А.Г. (т.1, а.с.28). У зв'язку з затвердженням нової оргструктури Укрпатенту був виданий наказ від 4.06.2015 року №126 „Про закриття Філії „Український центр інноватики та патентно-інформаційних послуг" Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності" (т.1, а.с.29-31; 73-75). Пункт 5.1 даного наказу зазначає, що у строк до 18.06.2015 року попередити працівників Філії про наступне вивільнення 19.08.2015 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням штату працівників, запропонувати працівникам іншу роботу, за наявності. За змістом п.5.2 у разі відмови від переведення або за відсутності вільних посад - провести скорочення працівників та звільнення їх за п.1, ст.40 КЗпП України. Як зазначає п.1-3, ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією, спеціальністю, а також в разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Сторони не заперечували і підтвердили у судовому засіданні, що 12.06.2015 року в.о. генерального директора ДП [PERSON] повідомила [PERSON] письмово про припинення діяльності Філії і про звільнення позивачки з займаної посади з 19.08.2015 року на підставі п.1, ч.1, ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Як вбачається зі штатного розпису Філії „Український центр інноватики та патентно-інформаційних послуг" Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності" в адміністрації Філії станом на 1.02.2015 року була передбачена 1 посада головного юрисконсульта (т.1, а.с.142), при цьому в самому державному підприємстві за штатним розписом станом на 19.01.2015 року був передбачений юридичний відділ з однією посадою начальника юридичного відділу, однією посадою заступника начальника юридичного відділу та двома посадами провідного юрисконсульта (т.1, а.с.174). З урахуванням ліквідації Філії в.о. генерального директора ДП [PERSON] підписала наказ №142 від 6.07.2015 року про затвердження нового штатного розпису відповідача з 20.08.2015 року (т.1, а.с.145-167), зі змісту якого вбачається, що юридичний відділ має в наявності одну посаду начальника юридичного відділу та дві посади провідного юрисконсульта (т.1, а.с.147), посада заступника начальника юридичного відділу ліквідована, а інших посад, включаючи і головного юрисконсульта не передбачено. Згідно п.1, ч.1, ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 7.09.2015 року наказом №301-п Укрпатенту позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади головного юрисконсульта Філії в зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1, ч.1, ст.40 КЗпП України (т.1, а.с.26), про що внесено запис до трудової книжки (т.1, а.с.19). До дати видачі вказаного наказу про звільнення позивач неодноразово зверталась до відповідача з заявами про надання інформації щодо наявності вакантних посад на підприємстві і можливого її переважного права з урахуванням стажу роботи та кваліфікації на переведення на ці посади. Однак її було повідомлено про відсутність таких посад. Дані обставини не заперечували в судовому засіданні сторони по справі. За змістом довідки Укрпатенту від 8.02.2016 року №15-к за період з 12.06.2015 року по день видачі довідки вакантні посади в юридичному відділі відсутні (т.2, а.с.22). Таким чином, відповідач при звільнені позивача не порушив переважне право останньої на переведення на вакантні посади за її стажем роботи та кваліфікацією, так як таких вакансій не було. За таких обставин у суду відсутні підстави для визнання протиправним наказу про звільнення позивача та його скасування. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Ствердження позивача про те, що [PERSON] та [PERSON] були створені такі умови, що працівники філії не могли дізнатись про порядок та процедуру скорочення штату, перевагу працівників, яким були запропоновані вакантні посади, тощо, а дії [PERSON] щодо звільнення позивача були пов'язані з помстою, викликаною участю [PERSON] у складі комісії в 2012 році при передачі справ від звільненої на той час [PERSON] іншій посадовій особі, суд не може покласти в основу рішення, поскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні належними та допустимими доказами, при цьому представники відповідача та 3-іх осіб заперечували існування будь-яких негативних відносин між позивачкою та 3-ми особами. На підставі викладеного в задоволенні частини позову про визнання дій [PERSON] та [PERSON] щодо звільнення позивача протиправними необхідно відмовити. Як зазначає ч.1, ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналізуючи законність підстав звільнення позивача з займаної посади, суд приходить до висновку про відсутність підстав поновлення [PERSON] на посаді головного юрисконсульта Державного підприємства „Український інститут інтелектуальної власності", приймаючи до уваги ліквідацію самої Філії ДП і відсутність такої посади на державному підприємстві з 20.08.2015 року. У відповідності до п.2, ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або в різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" зі змінами та доповненнями у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348). Поскільки суд встановив законність звільнення позивача з роботи і відмовив у задоволенні вимог [PERSON] про поновлення її на раніше займаній посаді, тому суд і відмовляє у задоволенні її вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні, яка є похідною вимогою від поновлення на роботі. Згідно ст.88 ЦПК України поскільки суд відмовляє в задоволенні вимог позивача у повному обсязі, тому судовий збір, від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду у відповідності з п.1, ч.1, ст.5 Закону України „Про судовий збір", компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed