Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

17 грудня 2019 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить зобов`язати Управління праці охорони в Донецькій області нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку з вступом на військову службу в період з 21.06.2018 року по 30.09.2018 року включно, відшкодувати судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] з 15.12.2017 року прийняти на посаду охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення Управління поліції охорони в Донецькій області. 11 січня 2018 року позивач прийнятий на військову службу за контрактом, зарахований до лав високомобільних десантних військ Збройних Сил України. 26 лютого 2018 року Управлінням поліції охорони в Донецькій області трудові відносини з [PERSON] припинено, позивача звільнено за п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв`язку зі вступом працівника на військову службу. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року по справі № 235/1457/18, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 14.08.2018 року, наказ Управління поліції охорони в Донецькій області № 10 о/с від 26.02.2018 року про звільнення [PERSON] скасовано, позивача поновлено на роботі, з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.02.2018 року по 20.06.2018 року. Рішення суду відповідачем виконано, а саме позивача поновлено на роботі та виплачена присуджена сума коштів 12525,01 гривень. [PERSON] продовжує проходити військову службу, однак Управління поліції охорони в Донецькій області, починаючи з 21 червня 2018 року не здійснює нарахування та виплату середнього заробітку. В червні 2019 року [PERSON] на відповідне звернення отримав від Управління поліції охорони в Донецькій області роз`яснення про причини не нарахування та невиплати середнього заробітку як працівнику, який прийнятий на військову службу за контрактом на особливий період. Позиція відповідача у спірних відносинах зводиться до того, що обов`язок роботодавця виплачувати заробітну плату відсутній, оскільки з часу вступу на військову службу [PERSON] більше не виконував роботу згідно посадових обов`язків, тому відсутні правові підстави для нарахування коштів в рахунок оплати праці. На думку позивача, Управлінням поліції охорони в Донецькій області порушуються трудові права, гарантовані статтею 119 КЗпП України. За таких обставин, [PERSON] змушений позиватися до суду. Ухвалою суду від 23.12.2019 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 37). 30 березня 2020 року Управління поліції охорони в Донецькій області на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив з викладенням заперечень проти заявлених [PERSON] вимог. Так, відповідачем в повному обсязі виконано рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року у справі № 235/1457/18 про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В свою чергу, після поновлення на посаді [PERSON] всупереч приписів статті 21 КЗпП України не приступив до виконання роботи, яку в силу укладеного трудового договору зобов`язаний виконувати з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові. Тому, в силу приписів статті 94 КЗпП України [PERSON] не нараховувалася і не виплачувалася заробітна плата, яка є саме винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідач зазначає, що правовим підґрунтям позовних вимог [PERSON] є рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року у справі № 235/1457/18, яким вирішено спірні питання про поновлення на роботі, при цьому висновки про виплату заробітної плати позивачу після поновлення на роботі в судовому рішенні відсутні, а для надання передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантій мають існувати певні правові підстави. Так, за змістом положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оборону України», ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Зважаючи на те, що воєнний стан в Україні не оголошувався, особливий період в Україні діяв з моменту оголошення Указами Президента України рішення про мобілізацію та охоплював період мобілізації. З аналізу Указів, виданих виконуючим обов`язків Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року (затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 1126-VII) № 454/20114 від 06 травня 2014 року (затверджено Законом України № 1240-VII), Указів Президента України № 607/2014 від 21 липня 2014 року (затверджено Законом України від 22.07.2014 року №1595-VII), № 15/2015 від 14 січня 2015 року (затверджено Законом України від 15.01.2015 року № 113-VIIІ), - вбачається, що особливий період в Україні діяв - з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року; з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року. Вказаним відповідач акцентує увагу, що на момент укладення 11.02.2018 року контракту між [PERSON] та Міністерством оборони України про добровільне проходження військової служби у Збройних силах України мобілізація не проводилася, особливий стан не був запроваджений, не оголошений воєнний стан, тому позовні вимоги безпідставні. У відзиві відповідач звертає увагу суду і на економічну складову запровадження режиму «особливий період». Так, надаючи працівникам гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України роботодавець несе додаткові затрати, тому під час дії «особливого періоду» діяла Постанова Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року, якою визначався порядок здійснення компенсаційних виплат за рахунок державного бюджету витрат понесених роботодавцем у зв`язку із збереженням середнього заробітку працівникам, що були призвані на військову службу в особливий період. В даній постанові зазначено, що відповідні компенсації здійснюються впродовж 2014 2015 років, тобто під час дії особливого періоду, коли проводилися відповідні мобілізації. Чітке визначення урядовою постановою термінів дій особливого періоду також, на думку відповідача, вказує на протиправність заявлених позивачем вимог. Заперечуючи проти позову, відповідачем також зазначив, що за приписами третього абзацу статті 119 КЗпП України за прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду місце роботи, посаду і середній заробіток мають зберігати підприємства, установи, організації. В свою чергу, Управління поліції охорони в Донецькій області має статус органу державної влади і не належить до переліку вказаних організаційно-правових форм господарювання юридичної особи. Також відповідач до відома суду доводить та просить врахувати під час ухвалення рішення по справі, що у відповідності з наказом Національної поліції України № 1244 від 29.12.2018 року були скорочені усі штатні посади працівників Управління поліції охорони в Донецькій області, про що повідомлено [PERSON] та попереджено про імовірне вивільнення. За вказаних обставин, в позові відповідач просить відмовити (а.с. 51-55). Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Позивачем [PERSON] , представником позивача адвокатом Мамоновим А.А. (діє на підставі договору-доручення на представництво та надання професійної правничої допомоги, ордеру), в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ст. 58 ЦПК України, надіслано на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в їх відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог сторона позивача не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. Відповідачем Управлінням поліції охорони в Донецькій області на адресу суду, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України, надіслано заяву про розгляд справи у відсутність представника та ухвалити рішення про відмову в заявлених вимогах з урахуванням долучених до матеріалів справи письмових пояснень (заперечень). Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні правовідносини. 15 грудня 2017 року [PERSON] було прийнято на роботу в Управління поліції охорони в Донецькій області на посаду охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення (підтверджено копією трудової книжки а.с. 52-55). Згідно витягу з наказу Управління поліції охорони в Донецькій області № 10 о/с від 26.02.2018 року [PERSON] звільнено з посади охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення УПО Донецької області за п. 3 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом на військову службу) з виплатою грошової компенсації за 4 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за фактично відпрацьований час за період з 15.12.2017 до 26.02.2018 рр. з виплатою вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат (ст. 44 КЗпП України), підстава витяг з наказу командувача високомобільних десантних військ ЗСУ № 2 від 11.01.2018 року (а.с. 13). 25 жовтня 2018 року між [PERSON] та Міністерством оборони України в особі командувача Високомобільними десантними військами Збройних Сил України укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років (а.с. 73-75). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року по справі № 235/1457/18 (НП 2/235/917/18): - визнано незаконним та скасовано наказ Управління поліції охорони в Донецькій області № 10 о/с від 26.02.2018 року; - поновлено [PERSON] на роботі на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міськрайонного відділення УПО в Донецькій області; - стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12525,01 гривень; - вирішено питання про судові витрати (а.с. 6-9). Постановою Апеляційного суду Донецької області від 14.08.2018 року по справі № 235/1457/18 (НП 22-ц/775/1188/2018) рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року залишено без змін (а.с. 10-12). 23 серпня 2018 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області на примусове виконання рішення від 20.06.2018 року по справі № 235/1457/18 видано виконавчий лист (а.с. 22). З листа № 338/43/24/01-2019 від 28.02.2019 року вбачається, що наказом Управлінням поліції охорони в Донецькій області № 12 о/с від 28.02.2019 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення УПО в Донецькій області (а.с. 67). З листа № 420/43/24/01-2019 від 24.05.2019 року, адресованого Управлінню Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, вбачається, що Управління поліції охорони в Донецькій області 20.05.2019 року виконало рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року у справі № 235/1457/18; на підтвердження надано копії платіжних доручень, датованих 20.05.2019 року про перерахування грошових сум: № 2318 2254,50 гривень, № 2319 187,88 гривень, № 2325 2755,50 гривень, № 2326 3000,00 гривень, № 2327 10082,63 гривень (а.с. 17, 18, 19, 20). Відповідно до довідки № 389 від 27.09.2019 року [PERSON] у період 28.02.2018 року по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] (а.с. 24). Спірні відносини між сторонами виникли з приводу не здійснення Управлінням поліції охорони в Донецькій області як роботодавцем на користь [PERSON] нарахувань та виплати середнього заробітку, як працівнику, який перебуває на військовій службі за контрактом. Суд, вирішуючи даний трудовий спір, керується нормами права, які визначають гарантії для працівників на час виконання ними обов`язків військової служби. Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Відповідно до положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції Закону України від 06.12.2016 № 1769-VIII) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту". Зі змісту вказаних норм слідує, що\~поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації на особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» - особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил Украйни, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Законом України № 1126-VII від 17.03.2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином,\~з 18\~березня 2014\~року в\~Україні діє\~особливий період. Указами Президента України № 454/2014 від 06.05.2014 року, № 607/2014 від 21.07.2014 року, № 15/2015 від 14.01.2015 року також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас. Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року. Рішень про демобілізацію військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. В листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду судів касаційної інстанції. Так, Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14) виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Верховний Суд України дотримується правової позиції, що особливий період в Україні розпочався 18 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» та діє по теперішній час (постанови: від 14.02.2018 року по справі № 131 /1449/16-ц; від 14.02.2018 року по справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року по справі № 640/4439/16-ц; від 21.02.2018 року по справі № 211/1546/16-ц; від 25.04.2018 року по справі № 205/1993/17). За таких обставин, неспроможними є доводи Управління поліції охорони в Донецькій області, що на час укладення [PERSON] контракту про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу не було запроваджено особливого періоду. Помилковими також є твердження відповідача, що позивач не був прийнятий на військову службу у разі виникнення кризової ситуації, оскільки відповідних Указів Президентом в 2017 2018 роках не видавалося. Так, Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні. З урахуванням вказаного, оскільки позивач [PERSON] уклав контракт про проходження військової служби у ЗСУ у особливий період, передбачений Законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про оборону України», під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, тому як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП України, статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». За переконанням суду, збереження та виплата середнього заробітку [PERSON] , який прийнятий на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, при виникненні кризової ситуації, та виконує конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, - з одного боку безпосередньо забезпечує реалізацію встановлених законом гарантій та пільг як працівнику, який залучений до виконання військових обов`язків, а з другого боку не порушує принцип рівності прав і можливостей працівників, визначений статтею 2-1 КЗпП України. Суд вважає\~за потрібне\~зазначити,\~що на\~законодавчому рівні\~(ч.\~7\~ст.\~41\~КУпАП,\~ст.\~265\~КЗпП)\~закріплена відповідальність\~за порушення гарантій та пільг, встановлених вищенаведеними законами про військовий обов`язок і військову службу, що лише може підтверджувати обов`язок відповідача Управління поліції охорони в Донецькій області як роботодавця забезпечити виконання вимог ст.119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Розглядаючи справу, суд звертає увагу, що заперечення відповідача Управління поліції охорони в Донецькій області серед іншого також ґрунтується на розцінені позовних вимог [PERSON] безпідставними, оскільки нарахування та виплата заробітної плати має здійснюватися працівникові безпосередньо за виконану роботу (стаття 94 КЗпП України), в той час як позивач після поновлення на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення УПО в Донецькій області (на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року, справа № 235/1457/18) до виконання посадових обов`язків не приступив. Така позиція відповідача є помилковою. Так, частиною 3 ст. 119 КЗпП України, яка підлягає застосуванню до спірних відносин сторін передбачено, що працівникам, прийнятим на військову службу за контрактом, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток за місцем роботи, де вони працювали на час призову. Суд наголошує, що суми середнього заробітку, які зберігаються за вищезазначеними працівниками, не є заробітною платою працівника, яку роботодавець виплачує йому за виконану роботу, а це виплати, які розраховуються згідно з положеннями статті 27 Закону України "Про оплату праці", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Суми середнього заробітку не враховуються до заробітної плати для забезпечення її мінімального рівня. Також не є підставою для відмову у позові [PERSON] відсутність механізму компенсації виплачених сум середнього заробітку, про що Управлінням поліції охорони в Донецькій області зазначено у відзиві. Так, Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04 березня 2015 року, дія якої втрачена на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 307 від 10 квітня 2019 року «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», визначався механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування і форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті за програмою "Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за 2014-2015 роки". З 01 січня 2016 року Законом № 911 від 24.12.2015 року «Про внесення змін до законодавчих актів України», правову норму статті 119 КЗпП було викладено в новій редакції, зокрема, відбулась зміна фінансування середнього заробітку, який зберігати, а отже нараховувати і виплачувати мають роботодавці, тобто було видалено норму, яка передбачала компенсацію середнього заробітку мобілізованим працівникам із Державного бюджету України. Відтак посилання, що відповідач не повинен сплачувати середній заробіток є безпідставним, та таким, що не ґрунтується на законі. Серед аргументів проти позову зазначено також, що, в розумінні (тлумаченні) відповідача змісту статті 119 КЗпП України, за прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду місце роботи, посаду і середній заробіток мають зберігати підприємства, установи, організації, в свою чергу Управління поліції охорони в Донецькій області має статус органу державної влади і не належить до переліку юридичних осіб, які зазначено у вказаній правовій нормі. В цій частині заперечень відповідача суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права; юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Поліція охорони це структурний підрозділ Національної поліції України, Управління поліції охорони в Донецькій області - орган виконавчої влади, установа, яка є відокремленою: організаційно, функціонально, юридично. Критичній оцінці суду підлягають і доводи відповідача в частині наданих відомостей про припинення господарської діяльності Управління поліції охорони в Донецькій області. Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що наказом Національної поліції України № 1244 від 29.12.2018 року скорочені всі штатні посади працівників Управління поліції охорони Донецької області, включаючи і посаду охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення (копію наказу до матеріалів справи не долучено). Згідно листа Управління поліції охорони в Донецькій області № 439/43/24/01-2019 від 26.06.2019 року [PERSON] з посиланням на статтю 49-2 КЗпП України попереджено про скорочення посади та наступне вивільнення, пов`язане із змінами в організації виробництва і праві (а.с. 68-70). Суд зазначає, що згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Позивач [PERSON] позивається до суду з підстав порушення Управлінням поліції охорони в Донецькій області гарантій, передбачених статтею 119 КЗпП України, відповідно до яких за позивачем на час проходження військової служби за контрактом зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за спірний період з 21.06.2018 року по 30.09.2018 року включно. Доводи відповідача про скорочення наказом Національної поліції України № 1244 від 29.12.2018 посади, яку обіймає позивач, не мають правового значення під час ухвалення рішення по справі, предметом даного судового спору не являється перевірка дотримання роботодавцем процедури та порядку імовірного звільнення. Суд, розглянувши справу, надавши оцінку доводам сторін, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають врахуванню під час ухвалення рішення, - приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в спосіб та межах заявлених вимог, а саме зобов`язання Управління поліції охорони в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за період з 21.06.2018 року по 30.09.2018 року включно відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити зазначення розподілу судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач [PERSON] має пільги по сплаті судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша компенсується за рахунок держав. За таких обставин, з відповідача Управління поліції охорони в Донецькій області в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 гривень (ставка визначена з урахування ст. 4 Закону № 3674-VI від 08.07.2011 року). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] заявлено вимоги відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 72/1010/16-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження підставності вимог про відшкодування правових витрат надано такі документальні матеріали: - договір доручення № 491 від 27.11.2019 року, укладений з адвокатом Мамоновим А.А. (а.с. 832); - Акт приймання-здачі виконаних робіт від 17.12.2019 року (адвокат Мамонов А.А. надав усну консультацію з вивченням документів, провів правовий аналіз правочину (підбір та аналіз нормативної бази, вироблення і узгодження правової позиції), складання позовної заяви (а.с. 30); - квитанція до прибуткового касового ордеру про сплату за правові послуги грошову суму 5000,00 гривень (а.с. 31). Суд, надаючи оцінку вказаним доказам, - приходить до наступних висновків. Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» - гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витрачених адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Суд, враховуючи викладене, беручи до уваги зміст та підстави позову, строк розгляду справи та процесуальну поведінку представника позивача під час судового провадження, ставлення до виконання процесуальних обов`язків, обґрунтованість та пропорційність їх розміру з урахуванням виконаної адвокатом роботи та предмету спору, - вважає, що з Управління поліції охорони в Донецькій області на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 гривень. В іншій частині понесення судових витрат у вигляді правничої допомоги слід відмовити. Таке присудження витрат на професійну правничу допомогу, на думку суду, буде відповідати принципу співмірності виконаній роботі адвоката з позиції об`ємності, часу об`єктивно потрібного для надання позивачу послуг юридичного супроводження справи. На підставі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу",

Outcome: partial