Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

13 травня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» та [PERSON] про визнання недійсним додатку № 3 до угоди та розірвання угоди № 378543, посилаючись на наступне. 14 листопада 2011 року між ним та відповідачем укладено угоду №378543 з метою придбання автомобіля марки ВАЗ модель 210994, вартістю 64200,00 грн. Угода укладалась шляхом підписання сторонами угоди та додатку №1 та додатку №2. В додатку №1 до угоди № 378543 було визначено модель автомобіля, який буде продано, ціна автомобіля 64200,00 грн. Вказаною угодою не передбачено укладення додатку №3 до договору. Виконуючи умови договору, він добросовісно сплатив перший внесок у великому розмірі - 35323,91 грн. У січні 2012 року через ВАТ «Полтава-Авто» продано автомобіль LADA 1154 D 1,68 Y 21154 рік випуску 2011, вартістю 56500,00 грн. До цього часу він продовжує сплачувати внески, ним вже перераховано відповідачу близько 80000,00 грн., тобто суму, яка значно перевищує вартість придбаного ним автомобіля, йому продовжують надходити платіжки з вимогою продовжити сплачувати внески. На його прохання графік внесків йому так і не надано. 27 листопада 2011 року відповідач зобов'язав його підписати додаток № 3, до якого було внесено нову вартість автомобіля у сумі 116375,74 грн. Крім того, [PERSON], який працював з ним 27 листопада 2011 року не мав довіреності на право укладання додаткової угоди. Згідно додатку № 3 він діяв на підставі довіреності 1264, яка була видана йому 19 грудня 2011 року, тобто пізніше укладення додатку №3. Тому він вважає додаток № 3 від 27 листопада 2011 року несправедливим та таким, що суперечить принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Шкода для нього полягає у тому, що ним сплачено повністю вартість автомобіля - 67000,00 грн, сплачені додаткові значні суми - 17000,00 грн. та йому продовжують нараховувати внески і борги у розмірі 152000 грн. Автомобіль, вартістю 67000,00 грн йому повинен обійтись у суму близько 250000 грн. Вважає, що додаток № 3 до угоди порушує його права та інтереси, а також не відповідає вимогам ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», яка вказує на те, що забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. В свою чергу позивач зазначила також в заяві, що ТОВ «Авто Просто »є пірамідальною групою, яка здійснює нечесну підприємницьку діяльність. У зв'язку з наведеним, він просить визнати недійсним додаток № 3 від 27 листопада 2011 року до угоди № 378543 від 14 листопада 2011 року, укладений між ним та ТОВ «АВТО-ПРОСТО» щодо збільшення сум грошових зобов'язань у розмірі 116375,74 грн., розірвати угоду № 378543 від 14 листопада 2011 року укладену між ним та ТОВ «АВТО-ПРОСТО» та стягнути з відповідача на його користь судові витрати та витрати на правову допомогу. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі, наголосили на тому, що на момент укладення угоди відповідач не мав ліцензії та не надав [PERSON], як покупцеві, повної та достовірної інформації про послуги відповідача та порядок їх надання. Представник відповідача ТОВ «АВТО ПРОСТО» Онищенко О.А. в судове засідання не з'явився, просив розгляд справи провести без його участі /а.с.106/. Надав до суду письмові заперечення проти позову, у яких посилався на те, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» отримало Ліцензію на право надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах 15 січня 2013 року після набрання чинності Розпорядженням № 1676 від 09 жовтня 2012 року. Угода та додаток №2 до неї, підписані сторонами, містять опис послуг, що надаються відповідачем , тому вважає, що позивач мав повну та достовірну інформацію про послуги. У позивача згідно п.13.8 ст. 13 додатку № 2 до угоди було 7 календарних днів з дати підписання угоди для повторного ознайомлення з умовами та розірвання договору, у разі незгоди, проте позивач угоди не розірвав. Наголошував на тому, що додаток № 3 встановлює стан виконання зобов'язань між сторонами на момент його підписання та суму заборгованості згідно графіку внесків, не встановлюючи додаткових умов, прав чи обов'язків сторін. Вважає вимоги щодо розірвання угоди безпідставними, оскільки договором не передбачено можливості розірвання угоди після отримання автомобіля, крім того позивачем не вказано якими саме діями ТОВ «АВТО ПРОСТО» порушило умови угоди та що таке порушення є істотним. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення /а.с.91,182/. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON] та третьої особи - [PERSON], дослідивши обставини по справі, перевіривши їх наявними доказами та надавши доказам правової оцінки, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 листопада 2011 року між [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено угоду № 378543, предметом якої є надання учаснику послуг програми "АвтоТак" через систему придбання автомобілів в групах /а.с.7/. За умовами ст. 1 вказаної угоди, вона укладається шляхом підписання сторонами угоди, додатку №1 та додатку №2, які є невід'ємними частинами угоди. Згідно додатку № 1 до вказаної Угоди [PERSON] отримав право на придбання автомобіля марки ВАЗ 210994 за ціною 64200,00 грн /а.с.8/. Плата за послуги, пов'язані зі вступом до системи становить у %+ПДВ - 3,00, у грн - 2311,20 грн, щомісячний цілий чистий внесок у %- 0,8333, щомісячний внесок в оплату в оплату послуг у % + ПДВ - 0,5, щомісячний внесок в оплату страхового платежу у % - 0,065, плата за послуги, пов'язані з видачею автомобіля за системою у %+ПДВ - 3,00. В угоді та додатках до неї не вказані підприємство, з яким "АВТО ПРОСТО" укладено договір на постачання автомобіля, виробник, імпортер та/або дистриб'ютор, а також інші основні характеристики автомобіля, кінцевий термін дії угоди. Правовий аналіз змісту документів підписаних сторонами( угода та додатки до неї), зокрема ст. 1, 5, 7 Угоди свідчать про те, що відповідач не мав автомобіля та лише надавав можливість придбати автомобіль позивачу у групі з невідомими останньому учаснику. 27 листопада 2011 року [PERSON] та ТОВ «АВТО ПРОСТО» в особі [PERSON] уклали додаток № 3 до угоди № 378543, за умовами якого загальна сума грошових зобов'язань [PERSON] становить 116375,74 грн./а.с.9/. Згідно даного додатку, на день його підписання [PERSON] сплатив 35323,91 грн, сума заборгованості становить 81031,83 грн. Судом також встановлено, що від імені ТОВ «АВТО ПРОСТО» оскаржуваний додаток № 3 від 27 листопада 2011 року до угоди підписав [PERSON], який діяв на підставі довіреності № 1264 від 09 грудня 2011 року. Тобто на момент підписання угоди довіреність не була чинною, відповідачами цей факт не спростовується. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON], який вчинив правочин від імені відповідача ТОВ «АВТО ПРОСТО», а саме уклав із позивачем додаткову угоду № 3 від 27 листопада 2011 року, не був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності. Суд також зважає на те, що за додатком № 1 до угоди 378543 від 14 листопада 2011 року ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов'язався надати [PERSON] автомобіль ВАЗ 210994 за ціною 64200,00 грн., однак згідно договору № 414308-Y01882 від 21 січня 2012 року та специфікації позивачу [PERSON] надано автомобіль LADA 115 4D 1.6 8 V 21154 за загальною вартістю з ПДВ 67800,00 грн. /а.с.58-62/. Згідно розрахунку платежів за Угодою №378543 станом на момент підписання додатку № 3 до угоди вартість автомобіля становила 64950,00 грн. /а.с.112/. На даний момент, позивачем на рахунок відповідача сплачено 81972,00 грн (Вісімдесят одну тисячу дев'ятсот сімдесят дві гривні), що підтверджується квитанціями /а.с.63-76/ та розрахунком від 19 жовтня 2015 року /а.с.56-57/. Відповідно до 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 652 ЦК України передбачено , що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Листом від 11 листопада 2016 року ТОВ «АВТО ПРОСТО» повідомило позивача про збільшення поточної вартості автомобіля до 169575 грн, у зв'язку з чим збільшився щомісячний платіж /а.с.196-197/. Тобто вартість автомобіля збільшилась більш, як у два з половиною рази. Таким чином, враховуючи те, що позивач уклав оскаржувану угоду від 14 листопада 2011 року з метою придбати автомобіль ВАЗ 210994 за ціною 64200,00 грн., але отримав автомобіль LADA 115 4D 1.6 8 V 21154 за загальною вартістю з ПДВ 67800,00 грн., вартість якого згідно листа відповідача станом на листопад 2016 року становить 169575,00 грн., яку він зобов'язаний сплатити, суд вважає такі зміни обставин істотними, оскільки вони змінилися настільки, що, якби позивач міг це передбачити, то не уклав би договір або уклав би його на інших умовах. Окрім того, суд вважає істотним порушенням договору з боку відповідача надання позивачу автомобіля, не обумовленого умовами договору. Суд також зважає на скрутне матеріальне становище позивача /а.с.199-200, 204-226/, який через постійне та значне зростання внесків на рахунок ТОВ «АВТО ПРОСТО» фактично позбавлений разом зі своєю сім'єю коштів на проживання, враховуючи той, факт, що він не розраховував та не міг і не повинен був передбачити, що відповідачем буде надано йому автомобіль, не передбачений умовами договору, поточна вартість становитиме суму у два з половиною рази більшу, ніж зазначена в угоді. З огляду на зазначене, суд вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги [PERSON] Слід також зазначити, що посилання позивача на те, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» не мало ліцензії, а тому не мало право на укладення оскаржуваної угоди не заслуговують на увагу, зважаючи на наступне. З листа НАЦКОМФІНПОСЛУГ від 27 січня 2016 року № 545/11-9 вбачається, що станом на 14 листопада 2011 року ТОВ «АВТО ПРОСТО» не було внесено до Державного реєстру фінансових установ, а було внесено до вказаного реєстру 19 січня 2012 року та набуло статусу фінансової установи та отримало Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 313 від 19 січня 2012 року /а.с.128-129/. Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-III "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та статті 34 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг") діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. До фінансових послуг, зокрема, належить діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 11 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (Закон від 2 червня 2011 року № 3462-VII). Діяльність ТОВ "АВТО ПРОСТО" з адміністрування фінансових коштів є фінансовою послугою, яка регулюється Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено пункт 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до пунктів 3, 4 Прикінцевих положень до цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону (тобто до 9 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), 9 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах"). Спірний договір укладено сторонами 14 листопада 2011 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалось, а з 15 січня 2013 року ТОВ «АВТО ПРОСТО» здійснює свою діяльність на підставі ліцензії, строк дії якої до 15 січня 2018 року/а.с.26/. Така ж правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 25 червня 2014 року. Зважаючи на правову позицію, викладену в Постанові ВСУ від 11 вересня 2013 року (справа № 6-40цс 13) /а.с.27-32/, суд також не вбачає у діях відповідача наявності всіх ознак пірамідальних схем. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З квитанції № 178 від 12 травня 2015 року вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 243,60 грн. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ № 637 від 15.12.2004 року, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару. Позивач [PERSON] просить стягнути на його користь витрати на правову допомогу. На підтвердження витрат позивач надав до суду витяг з угоди на представництво інтересів у цивільній справі № 177 від 19 червня 2015 року, укладеної між ним та адвокатом [PERSON], ордер на надання правової допомоги ПТ № 074534 від 19 грудня 2015 року /а.с.34-35/, розрахунок витраченого часу при наданні правової допомоги та квитанцію № 7363 від 20 лютого 2016 року /а.с.191-192/. В пункті 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Тобто понесені позивачем витрати на правову допомогу є такими, що відповідають підставам, межам та порядку відшкодування судових витрат на правову допомогу, тому вимоги щодо стягнення понесених [PERSON]В, судових витрат підлягають задоволенню.

Outcome: approved