Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просить стягнути з відповідача на її користь 14867.86 грн. заборгованості по заробітній платі та відшкодувати моральну шкоду в сумі 1500 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що з 19.03.2010 року по 07.05.2014 року обіймала у відповідача бухгалтера-касира та бухгалтера. Вважає, що відповідач не дотримував «Положення про оплату праці головного бухгалтера, підрозділу бухгалтерії…» (а.с. 27-38), затвердженого відповідним наказом Генерального директора товариства в результаті чого їй своєчасно не виплачена премія а розмірі 14867.86 грн., з яких 1134.6 грн. - за 2012 рік, 7890.64 грн. - за 2013 рік, 5842.62 грн. - за 2014 рік.( а.с. 39). В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат [PERSON] ( а.с.40) підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, яку просили задовольнити. Доповнили, що працюючи на підприємстві позивачку жодного разу не притягали до дисциплінарної відповідальності. Про виплату премії їй особисто в цей період їй було відомо, однак до адміністрації з проханням про виплату вказаної премії у тому розмірі, в якому вона вважала за потрібне, не зверталась. Представники відповідача позов заперечив повністю, посилаючись на його безпідставність з підстав того, що відповідно до Положення про преміювання співробітників товариства, премія виплачується за наявності фінансової можливості у підприємства. Премія позивачці нараховувалась та виплачувалась виходячи з наявних фінансових можливостей товариства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є безпідставним та задоволенню не підлягає, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що позивачка з 19.03.2010 року по 07.05.2014 року 1972 року працювала у відповідача і була звільнена з роботи відповідно до наказу від 07.05.2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. З копії витягу зі статуту ПАТ «Суми авто» вбачається, що Товариство є юридичною особою та самостійним господарюючим суб'єктом( а.с.15-22). Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі (частина 2 статті 97 КЗпП України, стаття 15 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до ст. ст. 10, 18 Кодексу законів про працю України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Питання оплати праці на ПАТ «Суми-авто» визначаються на даний час Колективним договором на 2012-2015 роки (а.с. 23-26) - чинним на сьогоднішній день, який передбачає, що трудові доходи кожного працівника визначаються його особистим трудовим вкладом з урахуванням кінцевого результату, виробничо-фінансової діяльності ПАТ, окремого структурного підрозділу та забезпечуються дотримання норм і гарантій соціального захисту, встановлених законодавством України (пункт 4.2 Договору). Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Відповідно до копій положень про преміювання співробітників ПАТ «Суми авто» підставою для нарахування премії може бути виключно факт наявності фінансової можливості підприємства, розмір премії, можливість її виплати регламентується загальними положеннями про преміювання. Відповідно до «Положення про оплату праці головного бухгалтера, підрозділу бухгалтерії….» максимальний рівень премії працівника підрозділу бухгалтерія підприємства не може бути вищим рівня премії головного бухгалтера ( п.3.2). Таким чином, судом встановлено, що ПАТ «Суми-авто» є самостійним господарюючим суб'єктом, оплата праці бухгалтера (бухгалтера-касира) регламентована внутрішніми документами підприємства, в тому числі існують обмеження максимального розміру премії, а її нарахування та розмір пов'язаний з кінцевим фінансовим результатом діяльності підприємства. Ст. 2 Закону України "Про оплату праці" зазначено, що структура заробітної плати складається з: - основної заробітної плати, яка визначена як винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці, (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткової заробітної плати, яка визначена як винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, включає в себе доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. | Беручи наведене, суд приходить до переконання, що за своїм походженням премія відноситься до "інших заохочувальних та компенсаційних виплат", порядок її виплати повинен бути врегульований колективним договором, який діє на підприємстві. Позивачці в період 2012-2014 року нараховувалась та виплачувалась премія у відповідних розмірах в загальній сумі 14278.34 грн. (а.с. 39), але в меншому обсязі ніж вона вважала таким, що підлягає їй виплаті ( -14867,86 грн. ). Сторона позивача не дала суду будь-яких доказів існування фінансових можливостей підприємства виплачувати їй премію у максимальному розмірі встановленому внутрішніми нормативними документами товариства, упередженого ставлення до неї керівництва товариства чи структурного підрозділу в якому вона працювала, умисного заниження розміру визначеної та виплаченої премії в спірний період в сумі 14278.34 грн. Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, перевіривши належність, допустимість та взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed