Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з мансардою під номером [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею 0,0243 га, кадастровий номер 0510100000:02:048:0400, які придбані в шлюбі на ім`я [PERSON] . Крім того, просив стягнути із відповідача на його користь понесені ним судові витрати. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що позивач 27.08.2016 року зареєстрував шлюб із [PERSON] . Після реєстрації шлюбу і до 2018 р., вони проживали на території Королівства Швеції у будинку, який належав [PERSON] , на праві особистої приватної власності. В подальшому [PERSON] , відвідавши декілька раз Україну, вирішив переїхати на постійне місце проживання в Україну, тому він вирішив продати особистий будинок в Королівстві Швеції та придбати житло в м. Вінниця. З цією метою, [PERSON] , 09.10.2019р. оформив договір купівлі-продажу будинку, що знаходився за адресою: [ADDRESS] , за ціною продажу 320 000 доларів США. Не володіючи українською мовою та враховуючи те, що він перебував на території Королівства Швеції, він домовився з [PERSON] , що вона допоможе йому з вибором будинку та в подальшому, допоможе йому з процедурою оформлення договору купівлі-продажу будинку, який він бажав придбати на своє ім`я. Довіряючи [PERSON] , позивач почав перераховувати на її ім`я грошові кошти. В період з 29.10.2019 року по 28.02.2020 р. [PERSON] було перераховано на ім`я [PERSON] та отримано нею, кошти в сумі 3 422 437,06 грн. В період з 2018 року по 2020 рік, позивач [PERSON] , приїжджаючи в Україну, з відповідачем [PERSON] однією сім`єю не проживали, він винаймав житло або проживав у готелях. Приїхавши весною 2020 р. в Україну, [PERSON] дізнався, що відповідач, не повідомивши його, 29.11.2019 р., придбала на своє ім`я земельну ділянку та житловий будинок з мансардою під номером [ADDRESS] , за загальною ціною 918 800,00 грн. Отримавши копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2019 р., він дізнався, що [PERSON] при укладанні договорів, повідомила неправдиву інформацію приватному нотаріусу, а саме те, що вона в шлюбі не перебуває; грошові кошти, що витрачаються на придбання майна, не є спільною сумісною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання права власності на предмет договору, у тому числі відповідно до ст.65, 74 і 97 СК України - немає. Позивач вважає, що відповідач порушила його право особистої приватної власності, так як кошти, за які здійснювалася купівля-продаж будинку та земельної ділянки є його особистими коштами, які були отримані ним від продажу будинку у Королівстві Швеція та вважає, що спірне майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є його особистою приватною власністю, так як придбане за його особисті кошти, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 06.08.2020 року в забезпечення заявлених позовних вимог судом накладено арешт на житловий будинок під [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею 0,0243 га., кадастровий номер 0510100000:02:048:0400, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану в [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою суду від 13.08.2020 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. Відповідач [PERSON] скористалась своїм правом та подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що між сторонами 27.08.2016 року було зареєстровано шлюб. Позивач та відповідач вирішивши створити сім`ю дійшли згоди, що відповідач не буде працювати, а буде займатися домашнім господарством, організовувати побут сім`ї та затишок у родині. Згідно усної домовленості між сторонами, на підтримку, на потреби сім`ї, на потреби відповідача, позивач здійснював перерахунок коштів на банківський рахунок відповідача. Таким чином у період з 2016 року по 2020 рік від позивача на банківський рахунок відповідача надходили грошові кошти з призначенням платежу «Сімейна підтримка». Крім того, відповідач, у період перебування у шлюбі з позивачем, також мала надходження особистих грошових коштів, які витрачала на потреби сім`ї. Відповідач у відзиві зазначала, що позивач приїздив до України, вони вели спільне господарство, разом відзначали сімейні свята, що доводиться світлинами. З часом, сторони дійшли згоди придбати будинок в Україні. Вони разом дивилися запропоновані варіанти будинків та завдаток за будинок вони вносили разом з позивачем. На момент укладання договору позивач був відсутній в України, проте був обізнаний про дату та час укладання договору купівлі-продажу будинку. На дату укладання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, позивач документи на підтвердження перебування в шлюбу не надав. За таких обставин та за бажання придбати саме цей будинок, відповідач погодила з позивачем те, що договір буде укладено на її ім`я. У лютому 2020 року, під час спільної поїздки до Росії у м. Перм, відповідачем було передано позивачу примірники договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Тобто з лютого 2020 року позивач знав, що договори купівлі-продажу укладені на її ім`я, про що зазначав у спільній переписці. Відповідач зазначає, що згідно спільної домовленості, після придбання будинку, вона займалася облаштуванням будинку, вела домашнє господарство, облаштовувала будинок до приїзду позивача із-за кордону. Після приїзду позивача в Україну, вони оселилися у спірному будинку, позивачу було надано ключі від будинку та копії договорів купівлі-продажу будинку, земельної ділянки. Весь час вони з позивачем проживали родиною у спірному будинку. Відповідач вела господарство, здійснювала купівлю побутових речей для будинку, в тому числі і за свої кошти, які рахувала спільними. Відповідач вважає, що житловий будинок з мансардою та земельна ділянка, що розташовані в [ADDRESS] , придбані в період перебування із позивачем в шлюбі, а тому придбане в шлюбі майно є спільною власністю подружжя. Просила врахувати її особистий вклад у спільне майно, шляхом внесення грошових коштів до спільного бюджету сім`ї та веденням домашнього господарства. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві та запереченні. Вислухавши пояснення представників сторін по справі та відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України. Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається у попередньому засіданні відповідно до статті 76 ЗУ «Про міжнародне приватне право», відповідно до якої суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом. Статтею 496 ЦК України визначено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ч.1 ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша). Із зазначеною конституційною гарантією узгоджуються положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, згідно з якими кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно з позицією Конституційного Суду України, яка сформульована у рішенні від 25.12.1997 № 9-зп, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші утиски прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене. Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду реалізація права на звернення до суду є процесуальною дією, яка має здійснюватися самою особою у порядку само- представництва або її процесуальним представником (постанови від 13 березня 2018 року у справі № 914/2772/16; від 21 березня 2018 року у справі № 914/2771/16). Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-754/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна. Із ч.1 ст.497 ЦПК України вбачається, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" - право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, ЗУ № 475/97-ВР від 17.07.1997р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду за захистом має право звернутись особа, яка вважає, що інша особа порушила, або необґрунтовано оспорила, чи не визнала її права або охоронювані законом інтереси. Постановою Верховного Суду України у справі №6-951цс16 від 24.05.2017 р., надано правовий висновок відповідно якого, частиною першою статті 3 ЦПК України, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено право кожної особи, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з приписами статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За правилами частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Приписами частини другої, шостої статті 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом достовірно встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 27.08.2016 року в м. Карлскуга в Королівстві Швеція був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим 27.08.2016 р. реєстратором шлюбів, призначеним Адміністрацією лену [PERSON] . Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Сторони факт укладення шлюбу не заперечували та визнали факт спільного проживання до 2018 р. на території Королівства Швеції у будинку, який належав [PERSON] , що підтверджується Довідкою про персональні дані від 30.03.2020р., відповідно до якої [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Відповідно до Витягу Шведського агентства нерухомості від 22.05.2019 року, [PERSON] був власником будинку [ADDRESS] , на підставі Акту на право власності від 04.01.1989 р. Як вбачається із Акта купівлі-продажу, ціна купівлі-продажу будинку [ADDRESS] , складає 3\~200\~000 шведських крон, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 27.02.2020 р. складає 8\~096\~000 грн. Відповідно до даних Шведського агентства нерухомості [PERSON] отримав 15.10.2019 р. завдаток у сумі 320\~000 шведських крон, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 15.10.2019 р. складає 800 000 грн. Після сплати послуг брокера, заборгованостей та відсотків за кредитом, залишкова сума до виплати позивачеві складала 1\~137\~797 шведських крон, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 27.02.2020 р. складала 2\~878\~626,41 грн. Із наданої стороною позивача виписки з банківського рахунку вбачається, що [PERSON] через систему грошових переказів «TransferGo Ltd», перерахував [PERSON] : 29.10.2019 р. 502,92 євро, що згідно курсу НБУ на 29.10.2019р. складає 13 976,14 грн. (27,79 грн. за євро); 11.11.2019 р. 1000,4 євро, що згідно курсу НБУ на 11.11.2019р. складає 27 040,81 грн. (27,03 грн. за євро); 12.11.2019р. 48,54 доларів США, що згідно курсу НБУ на 12.11.2019р. складає 1189,72 грн. (24,51 грн. за долар); 14.11.2019р. 20 206,00 доларів США, що згідно курсу НБУ на 14.11.2019р. складає 491 207,86 грн. (24,31 грн. за долар); 18.11.2019р. 9 815,04 доларів США, 9 816,00 доларів США, 9 815,04 доларів США, 9815,04 доларів США, 6747,84 доларів США, всього 46 008,96 доларів США, що згідно курсу НБУ на 18.11.2019р. складає 1 114 337,01 грн. (24,22 грн. за долар); 22.11.2019р. 1100,24 доларів США, 6001,35 доларів США, 6000,77 доларів США, всього 13 102,36 доларів США, що згідно курсу НБУ на 22.11.2019р. складає 316 946,09 грн. (24,19 грн. за долар); 24.02.2020 р. 9 722,88 доларів США, що згідно курсу НБУ на 24.02.2020 р. складає 237 724,41 грн. (24,45 грн. за долар); 25.02.2020р. 9663,36 доларів США, 9710,4 доларів США, всього 19 373,76 доларів США що згідно курсу НБУ на 25.02.2020 р. складає 474 657,12 грн. (24,50 грн. за долар); 26.02.2020 р. 966,91 доларів США, що згідно курсу НБУ на 26.02.2020 р. складає 23 718,30 грн. (24,53 грн. за долар); 28.02.2020 р. 9794,88 доларів США, 9794,88 доларів США, 9792,96 доларів США, всього 29 382,72 доларів США, що згідно курсу НБУ на 28.02.2020 р. складає 721 639,60 грн. (24,56 грн. за долар); Всього за період з 29.10.2019 року по 28.02.2020 р. позивачем було перераховано на ім`я [PERSON] кошти в сумі 3 422 437,06 грн. Даний факт стороною відповідача не оспорювався, крім того, до відзиву на позов представником [PERSON] було надано Виписку по надходженнях по картці/рахунку відповідача в АТ КБ «Приватбанк», де зазначені вище суми були зараховані на рахунок [PERSON] . Із Договору купівлі-продажу від 29.11.2019р. вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] придбала за 568\~800 грн. житловий будинок з мансардою під номером [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №1830. Відповідно до п. 5.3 зазначеного договору, Покупець довів до відома Продавця, що в шлюбі не перебуває; грошові кошти, що витрачаються на придбання майна, не є спільною сумісною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання права власності на предмет договору, у тому числі відповідно до ст.65, 74 і 97 СК України - немає. Із Договору купівлі-продажу від 29.11.2019р. також вбачається, що [PERSON] продала, а [PERSON] придбала за 350\~000 грн. земельну ділянку площею 0,0243 га., кадастровий номер 0510100000:02:048:0400, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Даний Договір був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №1831. Відповідно до п. 5.2 зазначеного договору, Покупець довів до відома Продавця, що в шлюбі не перебуває; грошові кошти, що витрачаються на придбання майна, не є спільною сумісною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання право власності на предмет договору, у тому числі відповідно до ст.65, 74 і 97 СК України- немає. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, положеннями статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. В результаті досліджених у справі доказів, судом зроблено висновок, що в період з 15.10.2019 року по 29.11.2019 року, на день придбання спірної нерухомості, на розрахунковий рахунок відповідача, позивачем були перераховані кошти в сумі 1\~964\~697,63 грн., яких було достатньо для придбання житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] за ціною 918\~800 грн. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Виходячи із аналізу зазначеної норми, суду необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, [PERSON] з лютого 2018 року переїхала на постійне місце проживання з Королівства Швеція до України в м. Вінницю. З пояснень відповідача, вона зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Під час приїзду в Україну [PERSON] , як зазначено в запереченні, наданому представником відповідача «позивач …наполягав на момент перебування у Вінниці винаймати та проживати в готелях, оскільки йому було не зручно та некомфортно проживати у малогабаритній квартирі у багатоповерховому будинку.» Позивач з 26.06.2020 р. по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 558 від 22.07.2020р. виданою комітетом мікрорайонну «Слов`янка» та актом опиту сусідів від 22.07.2020р. Проте у відзиві на позов та при наданні пояснень суду, [PERSON] наполягала на тому, що вони з позивачем вели спільне господарство, разом відзначали сімейні свята, позивач здійснював перерахунок коштів на банківський рахунок відповідача, вони багато подорожували, їздили до Росії у м. Перм до батьків та сестри відповідача. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, пересилання відповідачем коштів на рахунок відповідача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 28 серпня 2019 року № 588/350/15-ц. Окрім того, ні відповідачем, а ні її представником жодним чином не обґрунтовано та не доведено, що на момент придбання спірного нерухомого майна відповідач мала стабільний та достатній заробіток або інший дохід, який дозволив би їй накопичити відповідну суму або частину такої суми для придбання нерухомого майна. Представником [PERSON] не підтверджено матеріальний стан відповідача до - та на момент придбання спірного нерухомого майна. Суд критично ставиться до наданих відповідачем Виписок по рахунку дебетової карти в установі «Сбербанку», так як на дату придбання спірного майна [PERSON] мала на рахунку в «Сбербанку» 7 1730,8 російських рублів. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав щодо відмови в задоволенні позову, оскільки відповідачем не обґрунтовано та жодними належними і допустимими доказами не підтверджено, що спірне нерухоме майно придбано саме за спільні кошти подружжя. Зазначені у відзиві на позов доводи ґрунтуються лише на презумпції, закріпленій в ст. 60 СК України щодо належності придбаного у шлюбі майна, однак вказане спростовано в судовому засіданні представником позивача, яка довела рядом доказів факт придбання спірного майна за особисті кошти позивача, отримані внаслідок реалізації нерухомого майна придбаного до шлюбу. Стосовно наданої відповідачем переписки між сторонами через мобільний додаток «Viber» на паперових носіях, суд зазначає наступне: Згідно ч.1 ст.100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). За правилами п. п. 2,3,4,5 ст.100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.2006 № 9 Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Оскільки клопотання про скасування заходів забезпечення позову від учасників справи до суду не надходило,

Outcome: approved