Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 19 квітня 1989 року. Рішенням Кам"янського районного суду від 16 квітня 2007 року шлюб між ними розірвано. В 2001 та 2003 роках вони за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру №4 за суму еквівалентну 1 500 доларів США і однокімнатну квартиру №3 за суму еквівалентну 2 000 доларів США по [ADDRESS]. Переоформленням квартир займалася [PERSON] Згодом вказані квартири були реконструйовані та переведені в нежитловий фонд. 20 жовтня 2005 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно на нежиле приміщення "перукарня" по [ADDRESS], видане Кам"янською міською радою на підставі рішення №273 від 28.05.2004 р. У вересні 2013 року [PERSON] звернулася до Кам"янського районного суду з позовом до нього про визнання права власності на частку у майні подружжя та стягнення компенсації за частину спільного майна. По справі була укладена мирова угода, згідно якої розділена частина спільного майна подружжя. Ухвалою суду мирова угода визнана. Під час розгляду цієї справи, [PERSON] надала документи на спірний об"єкт нерухомості, в тому числі договори на реконструйовані квартири, з яких йому стало відомо, що замість договорів купівлі-продажу [PERSON] уклала договори дарування. Так, відповідно до договору, посвідченого приватним нотаріусом Кам"янського нотаріального округу [PERSON] 12 грудня 2001 року, за реєстровим №3589 [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар двокімнатну квартиру [ADDRESS] інвентарною вартістю 9 454 грн. Відповідно до договору, посвідченого приватним нотаріусом Кам"янського районного нотаріального округу [PERSON] 20 серпня 2003 року, за реєстровим №2191 [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар однокімнатну квартиру [ADDRESS] інветарною вартістю 7 031 грн. З [PERSON] і [PERSON] в дружніх або родинних відносинах ні він, ні [PERSON] не перебували. Тому підстав дарувати квартири [PERSON] у [PERSON], ні у [PERSON] не було. Вважає, що оформлення купівлі-продажу квартир договорами дарування було зумовлено зменшенням витрат на таке оформлення. Позивач свої позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити позов, мотивуючи тим, що 2001 та 2003 роках він був ініціатором оформлення договорів дарування на квартири, оскільки менше на той час було платити за переоформлення, ніж за договори купівлі -продажу. Перебуваючи у шлюбі з відповідачкою, вони разом користувалися квартирами, переобладнували в нежиле приміщення "перукарні", разом займалися підприємницькою діяльністю. У 2007 році вони розірвали шлюб через суд, однак проживали по 2012 рік включно. Відповідачка [PERSON] з позовними вимогами не згідна і суду пояснила, що дійсно у 2001 та 2003 роках на неї було оформлено дві квартири за договорами дарування. Домовлявся з особами, які дарували квартири, позивач, оскільки вона та він проживали разом. У 2005 році дві квартири були переоформлені в одне нежиле приміщення і вони стали його використовувати як "перукарню". В 2007 році вони через суд розірвали шлюб, але проживали разом до кінця 2012 року. Відповідачка [PERSON] під час відеоконференції, яка була проведена відповідно до вимог ст. 158-1 ЦПК України, суду пояснила, що дійсно в грудні 2001 року вона продала подружжю [PERSON] та [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] за 2 000 доларів США, але договір купівлі-продажу не оформляли, а оформили договір дарування, оскільки її про це просив [PERSON], мотивуючи тим, щоб менше платити було за переоформлення квартири. При цьому була присутня [PERSON], гроші платив її [PERSON]. Відповідачка [PERSON] у судорве засідання не з"явилася, однак в матеріалах справи є її письмова заява (а. с. 86), згідно якої вона позовні вимоги визнає повністю і твердила, що 20 серпня 2003 року вона продала належну їй квартиру [ADDRESS] . Гроші за квартиру в сумі еквівалентну одна тисяча доларів США вона отримала від [PERSON] Однак документи оформила як договір дарування на [PERSON], оскільки оформлення договору дарування на той час було дешевшим. Просила справу розглянути за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 квітня 1989 року (а.с.12). Даний шлюб розірвано 11 червня 2010 року, про що зроблено актовий запис №44 відділом РАЦС Кам"янського районного управління юстиції Черкаської області. Свідоцтво про розірвання шлюбу видано 11 червня 2010 року (а.с. 13). Свідоцтво видано на підставі рішення Кам"янського районного суду Черкаської області від 16 квітня 2007 року. Відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кам"янського нотаріального округу [PERSON], 12 грудня 2001 року, за реєстровим №3589 ( а.с. 7) [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар двокімнатну квартиру [ADDRESS] інвентарною вартітсю 9 454 грн. При цьому [PERSON] сплатив [PERSON] 2 000 доларів США. Договір дарування [PERSON] уклала по тій причині, що про це її просив [PERSON], мотивувавши тим, щоб менше було платити за переоформлення квартири. При цьому була присутня і [PERSON] Зазначений вище факт підтверджується поясненнями [PERSON], показами [PERSON] та показами [PERSON], письмовими доказами, а також визнані сторонами. (Відповідно до чинного законодавства [PERSON] та [PERSON] були допитані , за їх згодою, як свідки). 20 серпня 2003 року, за реєстровим №3589, приватний нотаріус Кам"янського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчила договір дарування (а.с 8), згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар однокімнатну квартиру [ADDRESS]. При цьому [PERSON] сплатив [PERSON] 1 500 доларів США. Договір дарування [PERSON] уклала по тій причині, що [PERSON] про це її просив, мотивувавши тим, щоб менше було платити за переоформлення квартири. При цьому була присутня і [PERSON] Вказаний вище факт підтверджується поясненнями [PERSON], [PERSON] та [PERSON], письмовими доказами, а також визнані сторонами. Згодом вказані квартири були реконструйовані та переведені в нежитловий фонд. 20 жовтня 2005 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно на нежиле приміщення "перукарня" по [ADDRESS], видане Кам"янською міською радою на підставі рішення №273 від 28.05.2004 р. (а.с.110-113). Частиною 2 ст. 58 ЦК України (1963 року), яка діяла на момент спірних правовідносин визначено, якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 235 ЦК України, згідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з ч. 2 цієї статті, якщо буде встановлено, що првавочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11. 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснено, що за удаваним правочином умисно оформляють одни правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов"язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. За змістом ст. 224 ЦК (1963 року) (ст. 655 ЦК України) - за договором купівлі-продажу продавець зобов"язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов"язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Позивач звернувся до суду з позовом та оспорює договори дарування квартир від 12 грудня 2001 року та 20 серпня 2003 року, сторонами якого є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Зокрема, позовною вимогою позивача є визнання договорів дарування квартир удаваними та визнання їх договорами купівлі-продажу з визнанням за собою права власності. Позовна вимога [PERSON] про визнання договорів квартир удаваними та визнання їх договорами купівлі-продажу визнана всіма учасниками процесу, в тому числі і відповідачами по справі. Останні підтвердили, що договори дарування квартир були укладені з метою приховання інші угоди та фактично відбулися договора купівлі-продажу. Тобто, продавці передали квартири у власність покупцеві, а покупець прийняв квартири і сплатив за них певні грошові суми. Свою правову позицію щодо визнання правочинів удаваними висвітлено в постанові Верховного Суду України №6-133цс12. Зокрема зазначено, відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вона насправді вчинила. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з"ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України зазначені обставини, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. ст. 22,28 КпШС, які діяли на момент спірних правовідносин визначено - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Оскільки спірні квартири були фактично придбані за договорами купівлі-продажу [PERSON] під час шлюбу з [PERSON], то це майно є спільною сумісною власністю останніх. Аналогічним чином дане питання врегульовано ст. ст. 60, 61 та 70 СК України. 20 жовтня 2014 року відповідач по даній справі [PERSON] надала суду письмову заяву про залишення позову без задоволення у зв"язку із спливом строків позовної давності (а.с. 138), посилаючись на те, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки у відповідності до статті 257 ЦК України. Відповідно до змісту підпункту 5. пункту 2, статті 258 ЦК України, строк позовної давності за вимогами [PERSON] в заявленому об"ємі про визнання правочинів удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності - складає один рік. Перебіг позовної давності за вимогами зазначеними у позові не зупинялися та не переривалися. Договори дарування були укладені відповідно 12 грудня 2001 року та 20 серпня 2003 року, а з позовом [PERSON] звернувся до суду 31.03. 2014 року, тобто після спливу трирічного строку. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено строною у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно до змісту ч.4 ст. 267 ЦК України. Крім того, у відповідності до статті 728 ЦК України позовна давність, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування в один рік. Просила відмовити у задоволенні позову у зв"язку із закінченням строку позовної давності. Твердження [PERSON] про застосування ст. 728 ЦК України, оскільки до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік не підлягає задоволенню, так як в цій нормі іде мова не про визнання договорів дарування удаваними, а про розірвання договору дарування. Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовується до позовів, строк пред"явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Позовна давність по Цивільному кодексу України (1963 року) по вказаному позову встановлена у три роки. Договори дарування по даній справі, як зазначено вище, були укладдені 12 грудня 2001 року та 20 серпня 2003 року, а тому необхідно в частині вирішення питання про позовну давність керуватися ЦК України (2003 року). Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Згідно з ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12. 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" - початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішення суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власнсоті ( ч.2 ст. 72 СК). Отже початок позовної давності для вимоги позивача обчислюється від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У своєму позові та в ході розгляду справи по суті районним судом позивач зазначав, що він звернувся до суду одразу після того, як зрозумів про неможливість досягнення з відповідачкою компромісу з приводу поділу спільного майна. Це відбулося у вересні 2013 року, коли [PERSON] звернулася до Кам"янського районного суду з позовом про визнання права власності на частку у майні подружжя та стягнення компенсації за частину спільного майна. Відповідно до ухвали Кам"янського районного суду від 12 березня 2014 року була укладена мирова угода, яка судом була визнана. Під час розгляду цієї справи йому стало відомо, що відповідачка не збирається розділити спірні квартири, які були реконструйовані та переведені в нежитловий фонд. Після розірвання шлюбу сторони по справі проживали спільно по 2012 рік включно. Шлюб розірвано 11 червня 2010 року, про що зроблено актовий запис №44 відділом РАЦС Кам"янського районного управління юстиції Черкаської області. Свідоцтво про розірвання шлюбу видано 11 червня 2010 року (а.с. 13). Таким чином, суд вважає, що початок позовної давності для вимоги позивача про визнання договори дарування удаваними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, і визнання права власності від 12 березня 2014 року ( ухвала суду про залишення без розгляду зустрічного позову позивача про визнання майна спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя і визнання права власності в частині визнання нежитлового приміщення "перукарня"), коли він дізнався про порушення свого права. З огляду на зазначене, суд вважає, що позивачем не було порушено позовну давність. Таким чином, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved