Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі ПРАТ "ІНГЗК") про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що більше 12 років в період часу з 11.06.1976р. по 14.12.1998р. він працював на різних посадах підприємства -відповідача. 16.08.1998 року під час виконання ним трудових обов»язків, стався нещасний випадок. внаслідок якого він отримав забій головного мозку середнього ступеня з контузійними осередками в лівій тім»яній долі, здавлення головного мозку епідуральною гематомою лівої тім»яної долі, субарахноїдальний крововилив, лінійний перелом лівої тім»яної кістки, забій м»яких тканин голови. За результатами огляду ЛТЕК від 22.01.2007 року йому визначено 60 відсотків втрати професійної працездатності, безстроково, та встановлена 3 група інвалідності. Внаслідок нещасного випадку йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в наступному: у зв»язку з нещасним випадком він у значній мірі втратив здоров»я. Згідно висновку ЛТЕК -змушений систематично проходити медикаментозне лікування в стаціонарі, амбулаторно, санітарно-курортне лікування. Загальний стан його здоров»я обмежує його можливості у реалізації професійних знань та здібностей, що негативно визначилось на матеріальному становищі, оскільки він маючи такі хвороби практично не може працевлаштуватися. Отримані ним ушкодження здоров»я обмежують його і у побуті, за станом здоров»я не має змоги виконувати домашню роботу. відчуває себе тягарем для своїх близьких. Не може виконати фізичні навантаження. Незважаючи на тривале лікування покращення здоров»я позивача не відбувається. Він несе фізичні та моральні страждання, що змінили його звичний спосіб життя, примусило докладати додаткові зусилля для організації свого подальшого життя. Завдана йому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнає внаслідок хвороб та переносить і на сьогоднішній день. Завдана підприємством моральна шкода - йому не відшкодовується. Позивач вважає достатньою компенсацією моральної шкоди у розмірі 500000 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини викладені в позові. Зазначив, що він переніс та переносить тяжкі моральні страждання та фізичний біль внаслідок отриманих травм під час виконання трудових обов»язків в результаті нещасного випадку на виробництві. Зазначені страждання відбуваються тривалий час. Також пояснив, що він отримав на підприємстві відповідача одноразову грошову допомогу, яку підприємство зменшило до 90%, на підставі протоколу рішення комісії по визначенню розміру одноразової допомоги, в зв»язку з втратою професійної працездатності. Раніше з позовом про стягнення моральної шкоди в суд не звертався, він не знав, що необхідно звертатися з позовом. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Маргієва Є.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, також надала письмові заперечення на позов, відповідно до яких, зазначила, що позивач працював на підприємстві відповідача з 24.10.1988 року по 14.12.1998 року, звільнений на пенсію з інвалідності. 16.08.1998 року з позивачем стався нещасний випадок. За результатами спеціального розслідування 18.08.1998 року було складено Акт №28 за формою Н-1, затверджений 19.08.1998 року власником підприємства. Комісією було встановлено, що нещасний випадок стався з вини самого позивача. В п.13.2 Акту «Наявність вини» комісія зазначила, що нещасний випадок стався в результаті порушення [PERSON] п.6 і п.13 розділу ІІ «Інструкції з охорони праці для всіх працівників підприємства». Вина відповідача у невиконанні або порушенні нормативних актів - відсутня. Вказаний акт жодною із сторін оскаржений не був. Позивачу вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності внаслідок каліцтва - 15.12.1998 року. Підприємством відповідача відповідно до Постанови КМУ №472 від 23.06.1993 року, починаючи з грудня 1998 року проводились щомісячні виплати відшкодування шкоди, спричиненої каліцтвом. Крім того, відповідачем відшкодовувались додаткові витрати [PERSON] на медикаментозне лікування та санаторно-курортне лікування. Також представник відповідача зазначає, що позивачем не надані належні докази, які б підтверджували факт виникнення у нього моральних страждань. Сума компенсації за моральну шкоду вказана позивачем в розмірі 500000 грн. є необґрунтованою. Крім того, представник відповідача вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство, яке діяло на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, тобто на момент нещасного випадку та встановлення втрати працездатності - в 1998 році, а не на момент подання позову чи розгляду справи в суді, на яке посилається позивач. Також позивачем пропущений строк позовної давності, який був встановлений ст.71 ЦК УРСР та сплив в 2001 році. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - Лутоніна Н.В. в судовому засіданні пояснила, що Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань позивачу [PERSON] призначено та здійснюються перерахунки щомісячної страхової виплати у зв»язку з втратою професійної працездатності. Також щороку позивачу надають путівки на санаторно-курортне лікування за кошти Фонду. Щодо рішення по справі - покладається на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 11.06.1976 року [PERSON] прийнятий в енергетичний цех Інгулецького гірничозбагачувального комбінату слюсарем по ремонту обладнання котельних та пилоприготувальних цехів 4 розряду. Неодноразово був переведений на інші посади та в інші цеха. 24.10.1988 року позивач був переведений до цеху технологічного автотранспорта механіком автоколони, 14.12.1998 року - звільнений за ст.40 ч.2 КЗпП України на пенсію по інвалідності (а.с.12-13, 29-37). 18.08.1998 року комісією складено Акт про нещасний випадок за №28 (затверджено акт 19.08.1998 року), яким встановлено, що під час нещасного випадку, який мав місце 16.08.1998 року, [PERSON] порушив п.6, п.13 розділу ІІ Інструкції по охороні праці для всіх працівників комбінату. Діагноз за листком непрацездатності встановлено: закрита черепно-мозкова травма. Забій головного мозку середнього ступеня з контузійними осередками в лівій тім»яній долі, здавлення головного мозку епідуральною гематомою лівої тім»яної долі, субарахноїдальний крововилив, лінійний перелом лівої тім»яної кістки, забій м»яких тканин голови. Пунктом 3.2. вказаного акту наявність вини підприємства - не встановлено. Встановлена вина потерпілого [PERSON], порушення останнім п.6, п.13 розділу ІІ Загальної інструкції по охороні праці для всіх працівників комбінату (а.с.6-8). При огляді ЛТЕК 15.12.1998 року [PERSON] у зв»язку із трудовим каліцтвом первинно встановлено втрату професійної працездатності - 70 % до 01.01.2000 року та друга група інвалідності (а.с. 105). При повторних оглядах ЛТЕК 25.01.2000 року та від 20.12.2000 позивачу повторно встановлено 70 % втрати профпрацездатності відповідно до 01.01.2001 року та до 01.01.2003 року (а.с. 102-104). При повторному огляді ЛТЕК 04.02.2003 року позивачу повторно встановлено70 % втрати профпрацездатності з 01.01.2003 року по 01.01.2005 року, та встановлена 2 група інвалідності від трудового каліцтва до 01.01.2005 року (а.с. 101). При повторному огляді ЛТЕК 20.12.2004 року позивачу повторно встановлено 70 % втрати профпрацездатності з 01.01.2005 року по 01.01.2007 року, підтверджена 2 група інвалідності від трудового каліцтва (а.с. 100). Згідно копії довідки ЛТЕК серії ДНА-02 №015094 від 22.01.2007 року за результатами повторного огляду [PERSON] встановлено 60% втрати професійної працездатності безстроково у зв»язку з виробничою травмою та 3 група інвалідності. Потребує медикаментозного лікування в стаціонарі, амбулаторно, ВМП, санаторно-курортного лікування (а.с.9,99). Згідно копії протоколу від 19.08.1998 року рішення комісії по визначенню розміру одноразової допомоги механіку цеха технологічного автотранспорту [PERSON] у зв»язку з тимчасовою втратою профпридатності - комісія вважає, що 16.08.1998 року механік [PERSON] отримав травму голови внаслідок порушення пунктів 6, 13 розділу ІІ Інструкції по охороні праці для всіх працівників комбінату, тому розмір одноразової допомоги зменшено до 90%. Що не заперечувалось позивачем в судовому засіданні про отримання такої одноразової допомоги на підприємстві відповідача (а.с.155). Наказом Відкритого акціонерного товариства «ІнГЗК» №760 від 24.12.1998 року встановлено виплачувати [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди з 15.12.1998 року по 01.01.2000 року по 395 грн. 85 коп. щомісячно, здійснити виплати одноразової допомоги в розмірі 35626 грн. 50 коп. із слідуючого розрахунку: за кожен відсоток втрати професійної працездатності (70%) виплачується середній заробіток в розмірі 565,50 грн., з врахуванням зменшення одноразової допомоги на 10% згідно рішення комісії, протокол від 22.12.1998 року та виплачувати [PERSON] на відшкодування додаткових витрат на медикаментозне та оперативне лікування з 15.12.1998 року по 01.01.2000 року (а.с.38). Наказом Відкритого акціонерного товариства «ІнГЗК» №702 від 20.10.2000 року встановлено виплачувати [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди з 01.06.2000 року по 01.01.2001 року по 436 грн. 80 коп., та виплачувати [PERSON] на відшкодування додаткових витрат на медикаментозне лікування за поданням відповідних документів - до 01.01.2001 року (а.с.39). Вказана сума на відшкодування шкоди передбачена також наказом №869 від 28.12.2000 року з періодом відшкодування з 01.01.2001 року по 01.01.2003 року (а.с.40). Згідно наказу №412 від 07.06.2001 року розмір щомісячного відшкодування шкоди за втрату професійної працездатності склав 650 грн. 30 коп. в місяць на період з 01.01.2001 року по 01.01.2003 року (а.с.41). Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 16.08.2001 року [PERSON] встановлено розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку залежно від ступеня втрати професійної працездатності в сумі 650 грн. 30 коп. (а.с.98). Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01.03.2002 року [PERSON] призначено перераховану щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 775 грн. 81 коп. з 01.03.2002 року по 01.01.2003 року (а.с.97). Постановою від 07.02.2003 року №2916 позивачу продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату в розмірі 775 грн. 81 коп. до 01.01.2005 року (а.с.96). Згідно Постанови від 01.03.2003 року [PERSON] проведено перерахунок призначеної страхової виплати у зв»язку із зростанням у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки в сумі 917 грн. 01 коп. (а.с.95). Згідно Постанови від 01.04.2003 року [PERSON] призначено виплату витрат на медичну та соціальну допомогу, а саме - придбання ліків в сумі 69 грн. 35 коп.(а.с.94). В подальшому Постановами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01.03.2004 року, 24.12.2004 року, 01.03.2005 року, 26.01.2007 року, 01.03.2006 року, 20.03.2007 року, 07.04.2008 року, 30.03.2009 року, 14.04.2010 року, 17.05.2011 року, 12.09.2011 року, 27.03.2012 року, 18.04.2012 року, 28.09.2012 року, 29.03.2013 року - здійснені перерахунки щомісячної грошової суми (а.с.78-93). Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 29.01.2015 року [PERSON] призначено перераховану щомісячну грошову суму в розмірі 4844 грн. 90 коп. з 01.03.2014 року - безстроково, та проведено донарахування щомісячних виплат проведених за березень-грудень 2014 року (а.с.77). Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що Приватне акціонерне товариство "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", що в свою чергу є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", який є правонаступником Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди. які діяли на момент встановлення стійкої втрати професійної працездатності, пов»язаної з виконанням трудових обов»язків. Відповідно до ч. 2 ст. 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з»ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Посилання позивача на ст.237-1 КЗпП України, як на підставу відшкодування завданої моральної шкоди, суд не може взяти до уваги, оскільки вказану статтю кодексу було доповнено 24.12.1999 року та введено в дію з 13.01.2000 року, тобто після виникнення правовідносин між [PERSON] та відповідачем з приводу відшкодування моральної шкоди, а тому вказана норма права не підлягає застосуванню. На момент ушкодження здоров'я позивачу [PERSON], внаслідок нещасного випадку, що стався 16.08.1998 року, порядок відшкодування шкоди спричиненої здоров'ю працівника регулювався Цивільним кодексом Української PCP 1963 року; Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов»язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472 в редакції від 03.10.1997 року (далі Правила); статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції від 15.05.1996 року. Відповідно до п.38 вищевказаних Правил, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно пункту 40 вказаних Правил, сума відшкодування моральної шкоди визначається відповідно до пункту 11 цих Правил. Судом встановлено, що вперше позивачу [PERSON] було встановлено втрату професійної працездатності внаслідок каліцтва - 70 % за висновком ЛТЕК від 15.12.1998 року. Порядок відшкодування моральної шкоди передбачався п.11 вказаних Правил, в якому зазначено, що моральна шкода відшкодовується власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом за умови звернення потерпілого з заявою про відшкодування такої шкоди. Позивачу, починаючи з 15 грудня 1998 року по серпень 2001 року, підприємством Відповідача проводилися щомісячні виплати відшкодування шкоди, спричиненої каліцтвом, а також відшкодовувалися додаткові витрати на медикаментозне лікування та санаторно-курортне лікування за пред'явленням відповідних документів. Також була здійснена виплата одноразової допомоги в розмірі 35626 грн. 50 коп. Виходячи із змісту пунктів 1, 2 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов»язаним з виконанням ним трудових обов'язків, передбачено відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом - моральної шкоди тільки у випадку, коли вона заподіяна з вини підприємства. Встановлено, що в п.13.2 Акту про нещасний випадок №28 від 18.08.1998р. (затверджений 19.08.1998 року) в графі «Наявність вини», комісія зазначила, що нещасний випадок стався в результаті порушення [PERSON] п.6 и п.13 розділу II «Інструкції з охорони праці для всіх працівників підприємства». Отже, вина ПрАТ «ІНГЗК» у не виконанні або порушенні нормативних актів- відсутня. Вказаний акт позивачем не оспорювався. Позивачем суду не надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності вини підприємства-відповідача в заподіянні йому моральної шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві. Також слід зазначити, що відповідно до пунктів 1, 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України ( в редакції 2003 року), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, 2003 року кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Якщо події, які породили цивільне право на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України, то вони підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 ЦК України. Зазначений правовий висновок був викладений у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-208цс14, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав передбачених п.1 ч.1ст. 355 ЦПК України та в силу положень ст.ст. 214, 360-7 ЦПК України підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин. Цивільний кодекс України, на статті якого посилається позивач при вимогах стягнення моральної шкоди з підприємства, діє з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт застосовується до прав і обов»язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з п.3 ст.268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, однак частиною 6 Перехідних положень ЦК України, 2004 року встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Позивачу вперше встановлено стійку втрату професійної працездатності внаслідок каліцтва згідно виписки з акту освідування у ЛТЕК -15.12.1998 року. З цього часу у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди і він мав право на звернення з вимогою про відшкодування моральної шкоди, тобто під час дії Цивільного кодексу УРСР, 1963 року. Відповідно до ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права. Відповідно до ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки. Статтею 80 ЦК УРСР передбачалось, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки встановлено, що право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом у [PERSON], виникло ще у 1998 році (з моменту встановлення втрати працездатності), то встановлений ст.71 ЦК УРСР строк позовної давності сплив у 2001 році. З позовом про відшкодування моральної шкоди позивач [PERSON] звернувся в суд лише 27 жовтня 2016 року, тобто з порушенням строку, передбаченого законом, заяву про його поновлення до суду не надавав і поважності причин пропуску зазначеного строку не навів. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинний на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент подання позову чи розгляду справи в суді. Отже, з наведеного вище слідує, що відшкодування моральної шкоди за отримане позивачем [PERSON] каліцтво в 1998 році не може бути врегулювано у відповідності до положень ч.2 ст. 237-1 КЗпП України та ст.ст.23, 1167, 1168 Цивільного кодексу України 2004 року, на які посилається позивач, так як вони набрали чинності тільки після виникнення спірних правовідносин. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення суми моральної шкоди з відповідача ПрАТ «ІНГЗК» не мають правового обґрунтування, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. слід віднести на рахунок держави. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст.71,76,80 ЦК УРСР, ст.ст. 5, 15,16,23, 268,1166, 1167, 1168 ЦК України (в редакції 2003 року), ст.ст. 153, 173, 237-1 КзПП України, ст.ст.9,12 Закону України "Про охорону праці", пунктів 1,2,11,38,40 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов»язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року №472 та

Outcome: dismissed