Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

12 вересня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 31.03.2006 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір, згідно умов якого позивач надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 143.199,61 Євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,56 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.03.2013 року. У порушення умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 05.07.2011 року за [PERSON] наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 76093,03 євро, в тому числі: заборгованість за кредитом 59640,47 євро; заборгованість по процентам за користування кредитом 9942,98 євро; заборгованість по комісії за користування кредитом 2464,60 євро; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання 379,51 євро; штраф (фіксована частина) - 44,09 євро; штраф (процентна складова) - 3621,38 євро. Зобов'язання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 200,00 грн., згідно договору укладеного 20.10.2010 року між позивачем та ПАТ "А-Банк". Договором поруки від 31.03.2006 року укладеним між позивачем та [PERSON] забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором. На даний час кредитна заборгованість відповідачем не погашена, вимога до поручителя залишена без задоволення. Уточнивши 23.06.2014 року свої позовні вимоги позивач просив суд стягнути на його користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором станом на 18.06.2014 року у розмірі 188001,79 євро, в тому числі: заборгованість за кредитом 54647,93 євро, заборгованість по процентам за користування кредитом 47769,92 євро, заборгованість по комісії за користування кредитом 7640,26 євро; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання 68515,02 євро, штраф (фіксована частина) 500,00 євро, штраф (процентна складова) 8928,66 євро, та солідарно з усіх відповідачів 200,00 грн. та судовий збір; витрати на правову допомогу в розмірі 3200,00 грн. (а.с.2-3,71-74,111). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково, з [PERSON] стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 882.017,59 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 771.442,29 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 123.313,79 грн., в іншій частині позову та в позові до поручителів - відмовлено (а.с.139-141). В апеляційній скарзі (а.с.145-149) ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині, оскільки: - судом невірно застосовано ч.3 ст.551 ЦК України, оскільки ця норма допускає зменшення судом розміру неустойки, а не відмова в її стягненні в повному обсязі; - суд безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог до поручителів, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення строк виконання зобов'язання за кредитним договором настав, а кредитор звернувся до позичальника та поручителя з вимогою про дострокову сплату заборгованості; - судом невірно стягнуто розмір судового збору. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частково задовольняючи позов банку, суд першої інстанції встановив, що позовні вимоги до поручителів та про стягнення пені та штрафів не підлягають задоволенню. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 31.03.2006 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № К4Н0АК01360019 (а.с.15-16). 31.03.2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № К4Н0АК01360019/1, в п.12 якого передбачено строк припинення поруки через п'ять років з дня настання терміну повернення кредиту (а.с.19). 20.10.2010 року між позивачем та ПАТ "А-Банк" було укладено договір поруки № 167 (а.с.10-11), умовами якого не передбачений строк припинення поруки. Станом на 18.06.2014 року у [PERSON] наявна заборгованість за кредитним договором в розмірі 188001,79 євро, в тому числі: заборгованість за кредитом 54647,93 євро, заборгованість по процентам за користування кредитом 47769,92 євро, заборгованість по комісії за користування кредитом 7640,26 євро, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання 68515,02 євро, штраф (фіксована частина) 500,00 євро, штраф (процентна складова) 8928,66 євро (а.с.6-8). Відмовляючи в задоволенні позову до поручителів, суд першої інстанції послався на передчасне звернення з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, термін повернення коштів за яким встановлений 29.03.2013 року. При цьому суд не звернув уваги на те, що позивач звернувся з позовом до суду 12.09.2011 року, але потім подавав заяви про збільшення позовних вимог від 12.12.2012 року та 23.06.2014 року (а.с.2-3,71-74,111). Як вбачається з розрахунків заборгованості позичальника за кредитним договором станом на 05.07.2011 року, 07.12.2012 року та 18.06.2014 року, останній платіж за кредитним договором позичальником здійснено 08.09.2010 року (а.с.6-8,75-77,113-115). Звернувшись 12.09.2011 року до суду з позовними вимогами про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором відповідно до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, банк змінив передбачений кредитним договором строк повернення кредиту. Тому висновку суду щодо передчасного подання позову до поручителів є безпідставними. Тому рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову до поручителя [PERSON] за договором поруки № К4Н0АК01360019/1 від 31.03.2006 року підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення щодо [PERSON] про солідарне стягнення з позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] заборгованості за кредитним договором з кредиту, процентів та комісії в розмірі, стягнутому рішенням суду першої інстанції відповідно до розрахунків банку, які відповідачами не спростовані. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. В той же час ця норма не дає суду права взагалі не стягувати пеню. Тому рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову банку про стягнення пені підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині. Положення ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Збитки банку за кредитним договором становлять полягають в не отриманих процентах на комісії за користування кредитом на загальну суму 55410,18 євро, в той час як розмір пені становить 68515,02 євро, що значно перевищує розмір збитків. Тому на думку колегії суддів апеляційного суду розмір пені слід зменшити до 45000,00 євро, що за курсом НБУ 1 євро = 16,14 грн. на час звернення 23.06.2014 року позивача з заявою про збільшення позовних вимог еквівалентно 726300,00 грн. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14. Не підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову до поручителя ПАТ "А-Банк" за договором поруки № 167 від 20.10.2010 року. Умовами договору поруки № 167 від 20.10.2010 року не передбачений строк припинення поруки, у зв'язку з чим відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України з врахуванням подання 12.09.2011 року банком позову до суду порука є припиненою щодо вимог банку станом на 12.03.2011 року. Як вбачається зі справи, останній платіж за кредитним договором здійснений позичальником 08.09.2010 року і станом на 12.03.2011 року розмір заборгованості позичальника лише за процентами становить 6791,83 євро (а.с.8), що значно перевищує обсяг відповідальності поручителя ПАТ "А-Банк" в сумі 200,00 грн. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14. Тому на час звернення банку до суду з позовом порука ПАТ "А-Банк" на суму 200,00 грн. є припиненою. З огляду на це відсутні підстави для скасування рішення суду в частині відмову в задоволенні позову до поручителя ПАТ "А-Банк". Не підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення штрафів. В позовній заяві банком не обґрунтовано підстави стягнення штрафів. Умовами кредитного договору не передбачено відповідальність позичальника у вигляді штрафів. Крім того застосування у якості фінансової відповідальності одночасно пені і штрафів за те ж саме порушення умов кредитного договору не може бути визнано законним. Така правова позиція викладена в постанові від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15. Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Тому помилкове обгрунтування судом першої інстанції відмови у задоволенні позову до ПАТ "А-Банк" та про стягнення штрафів не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення в цій частині. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 року у справі № 6-33цс15. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved