Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

06.06.2014 року позивач [PERSON] звернулася до Пролетарського райсуду м. Донецька з позовом до [PERSON] про надання права виїзду дитини за кордон без згоди батька та зміну прізвища дитини, який 02.07.2014 року позивач уточнив, в якому вказувала про те, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 04.10.2008 року, який було розірвано за рішенням суду від 06.06.2011 року. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який на теперішній час, після розірвання шлюбу з відповідачем, зареєстрований, мешкає та знаходиться на вихованні та утриманні позивача. Відповідач матеріально дитину не утримує та не спілкується. Матеріальним утриманням сина, його вихованням та розвитком займається лише позивач. З 18.05.2013 року позивачем було укладено шлюб з [PERSON] він приймає безпосередню участь у вихованні та утриманні сина позивача. Дитина називає його батьком, про існування біологічного батька син не пам'ятає та не знає. Задля оздоровлення малолітнього, покращення його фізичного, духовного та морального розвитку необхідне періодичне перебування дитини на морі та в інших культурних містах світу. Зокрема, виїзд дитини за кордом вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Крім того, за кордоном проживають їх родичі, яких вони також мають намір періодично відвідувати. Але відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на здоров'я та усесторонній розвиток дитини. Зокрема. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордом для відпочинку та оздоровлення останнього. Крім того, після розірвання шлюбу та зміни прізвища на дівоче позивач вирішила змінити прізвище сина та попросила відповідача надати на це свою згоду. Однак він відмовився. При таких обставинах позивач просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд - один два рази на рік у період літнього та зимового відпочинку та по досягненню дитиною шкільного віку у період канікул - [PERSON], [INFO], за кордон - у курортні міста (окрема країни Шенгенської зони, Єгипет, Туреччина, Об'єднані Арабські Емірати та інші) та на територію Російської Федерації - без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] до повноліття дитини; дозволити позивачу або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформлюючи документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO], за кордон - у курортні міста (зокрема країни Шенгенської зони, Єгипет, Туреччина, Об'єднані Арабські Емірати та інші) та на територію Російської Федерації; змінити прізвище неповнолітнього [PERSON], [INFO], з "[PERSON]" на "[PERSON]". В судовому засіданні позивач [PERSON], підтримала заявлені уточнені позовні вимоги, просила позов задовольнити, з підстав, на які позивач посилається в своєї позовної заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, тому, відповідно та в порядку ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та згоди позивача. Представник особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси неповнолітніх дітей Кузьміна О.В., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні зазначила, що орган опіки та піклування не заперечує проти задоволення позову та вважає, що на теперішній час наявні всі підстави для надання дозволу на виїзд малолітньої дитини сторін за кордон. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси неповнолітніх дітей - Органу опіки та піклування Пролетарської районної у м. Донецьку ради, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2008 року, який було розірвано 06.06.2011 року на підставі рішення Пролетарського районного суду м. Донецька (а.с.8-9). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], батьками якого є сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с. 10). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] позивач [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON], який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м. Донецьку від 18.05.2013 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 147 (а.с.11). В судовому засіданні встановлено, що позивач має родичів у Московській області Російської Федерації, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження, свідоцтв про смерть та паспортів (а.с.22-43). З акту № 113 обстеження житлово-побутових та матеріальних умов від 28.07.2014 року вбачається, що [PERSON] мешкає разом зі своєю неповнолітньою дитиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] наголошувала на тому, що відповідач не сумлінно виконує свої батьківські обов'язки, з дитиною не спілкується, безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку. Після розірвання шлюбу між сторонами, останні дійшли взаємної згоди про те, що дитина буде мешкати разом з матір'ю. Крім того вона зазначила, що відповідач не відмовлявся давати згоду на зміну прізвища дитини. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Із вказаними нормами кореспондуються положення ст.313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст. 29 ЦК України). Законом №3857-XII установлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон; за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду; проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання (ст. 4 ч. 2). Згідно із Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою КМ України від 31.03.1995 р. № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти, у разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт (п. 17); оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду (п. 18). За приписами Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп.2 абз. 9). Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини, таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 п. 1); відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом ( ч.2 ст. 16 ЦК України). Отже, правило щодо права дитини на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.3 ст. 313 ЦК України, не є абсолютним. Спеціальне законодавство передбачає у випадку відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон, на оформлення відповідних документів і виникнення відповідного спору вирішення такого судом, в т.ч., шляхом вирішення питання про надання дозволу на відповідні дії одному з батьків без згоди на їх вчинення другим. Кожна особа має право на проживання в сім'ї, особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ( ч.3 ст. 4, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України). За змістом ст.ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Факт відсутності згоди відповідача [PERSON] на виїзд малолітнього сина із матір'ю за кордон встановлений під час розгляду справи судом і сумнівів не викликає. Крім того, в судовому засіданні встановлено те, що після розірвання шлюбу між сторонами, останні дійшли взаємної згоди про те, що дитина буде мешкати разом з матір'ю. Також в судовому засіданні встановлено, що малолітній син сторін фактично перебуває на утриманні та вихованні позивача, яка створила всі необхідні умови для нормально життя та розвитку сина. В судовому засіданні встановлено, що батько дитини з сином не спілкується, матеріальну допомогу не надає. Відмова батька в наданні своєї згоди на тимчасовий виїзд дитини у зв'язку з відпочинком та оздоровленням в іншу країну обумовлена лише його особистим небажанням, тому вона є безпідставною, та такою що не відповідає інтересам дитини. Також в судовому засіданні встановлено, те що позивач та її малолітній син за кордоном мають стійкі соціальні та сімейні зв'язки, що підтверджує ствердження позивача про те, що її виїзд разом з сином за кордон є тимчасовим. Таким чином, аналізуючи наведені докази у їх сукупності, а також враховуючи інтереси дитини щодо фізичного, духовного та морального розвитку, якому може сприяти відпочинок та оздоровлення в інших країнах, враховуючи вік дитини, суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька. Однак, з урахуванням обставин справи, вимог вказаного вище законодавства щодо обов'язкового зазначення у виїзних документах країну виїзду, термін перебування дитини за кордоном, та те, що надання дозволу на виїзд з України вимагається громадянину, який не досяг 16-річного віку, суд вважає про те, що час перебування дитини за кордоном з метою відпочинку та оздоровлення необхідно визначити у періоди з 01 січня по 28 (29) лютого, з 01 червня по 31 серпня та з 01 грудня по 31 грудня кожного року до досягнення дитиною 16 річного віку. В рамках позовних вимог надати дозвіл на тимчасові багаторазові поїздки за межі України до країн Шенгенської угоди, а також до Туреччини, Об'єднаних Арабських Еміратів, Єгипту, Російської Федерації, та на виготовлення проїзних документів до даних країн. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.148 СК України у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Вимоги позивача щодо зміни прізвище неповнолітній дитині задоволенню не підлягають через відсутність спору про право, оскільки позивач зазначила, що відповідач не заперечував проти зміни прізвища дитини. Заявлена вимога щодо негайного виконання рішення не підлягає задоволенню, так як перелік випадків коли суд допускає негайне виконання рішення, який передбачений ч.1 стаття 367 ЦК України і є вичерпним, не включає в себе справи про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та зміну прізвища дитини. На підставі викладеного, ч.4 ст.29, ч.3 ст.313 ЦК України, ст.ст. 141, 148, 150, 155 СК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою КМ України від 31.03.1995 р. № 231,

Outcome: partial