Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Банк Форум про визнання недійсним кредитного договору №85/07/14-14-N від 27.05.2007 року, стягнення судових витрат. Позовні вимоги мотивувала тим, що кредитний договір №85/07/14-14-N від 27.05.2007 року, який укладений між сторонами укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема всупереч ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком при укладенні договору не було роз'яснено інформації щодо умов кредитування, в самому кредитному договорі відсутній загальний опис вартості кредиту. Додаток №1 до кредитного договору Графік погашення кредиту містить лише три колонки, використовуючи які не можливо визначити суму процентів, що підлягає сплаті кожного місяця, та за весь час дії договору, як і орієнтовану сукупну вартість кредиту. Також несправедливими є умови договору щодо плати 2% від суми кредиту за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. 22.03.2016 року представником позивача в судовому засіданні було подано письмові пояснення в яких він посилається на порушення, при укладанні оскаржуваного кредитного договору, статей 524, 533, 1054 ЦК України щодо істотних умов договору, предметом кредитного договору можуть бути лише грошові кошти у вигляді української гривні, а не іноземна валюта; перед укладенням кредитного договору працівники банку не попередили позивача за зустрічним позовом про валютні ризики, не надали повного розрахунку всіх платежів повязаних з отриманням і супроводом кредиту. У відповідача, як і у позивача відсутні індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій. Оплата позивачем боргу за кредитом, відсотків, пені і штрафу, стягнення яких в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії на виконаристання іноземної валюти як засобу платежу. Представники позивачки в судовому засіданні вимоги позову підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та наданих додаткових поясненнях, просили задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав наведених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 25.05.2007 року між АКБ «Форум» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 85/07/14-14-N, відповідно до якого банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 150 000,00 доларів США для придбання домоволодіння, згідно договору купівлі-продажу домоволодіння від 21.05.2007 року, а позичальник зобовязалася належним чином використовувати і повернути банку кредиті кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах зазначених в Договорі, а саме 12,5% річних. Позичальник зобовязаний повернути кредит до 20 травня 2032 року (а.с.8-11). Пунктом 7.2 договору визначено, що сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобовязуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених у цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмету цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором в частині, що суперечить умовам цього договору. Умови кредитування відповідно до п.2 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів позичальником отримано до укладення цього договору (п.7.7.) (а.с.9). Згідно п.6.1 кредитного договору позичальник гарантує, що він має право на укладання цього договору і виконання своїх зобовязань по ньому і відсутні будь-які обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір; не існує ніяких виконавчих документів, рішень суду, будь-яких інших органів, що можуть призвести до невиконання або неналежного виконання позичальником зобовязань по цьому договору. Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Як зазначено в п. 5 вказаної вище Постанови, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", на яку посилається позивач, як на правове обґрунтування позовної вимоги, передбачено що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивачка була ініціатором укладення договору, в момент підписання вона була ознайомлена з усіма умовами договору та могла обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробила. [PERSON] при укладенні кредитного договору ознайомилася з усіма умовами кредитування, що підтверджується підписами Позичальника на кредитному договорі №85/07/14-14-N від 25.05.2007 року, додатку №1 до кредитного договору №85/07/14-14-N від 25.05.2007 року (а.с.8-11). Крім цього, згідно п.7.7. Договору, позивачка отримала умови кредитування до укладення самого договору. Позивачка зрозуміла умови кредитного договору, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 05.05.2015 року (а.с.30-34). Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. Відповідно до п. 3 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Таким чином, розміри усіх можливих платежів, передбачених кредитним договором Позивача, зазначені у кредитному договорі та додатку №1 до нього. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представників позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальника є надуманими, а їх посилання на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки, [PERSON] ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від неї, а не банку, і як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими, то не заслуговують на увагу і доводи представників позивачки, що спірний договір укладений на несправедливих умовах. Крім цього, згідно укладеного кредитного договору позивачка [PERSON] отримала грошові кошти. З часу отримання коштів і до моменту звернення до суду з позовом позивачка частково виконувала умови кредитного договору, здійснювала платежі по нарахованими відсотками за користування кредитними коштами. І тільки, після подання ПАТ Банк Форум позову про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, позивачка прийшла до висновку, що умови кредитного договору є несправедливими щодо неї та не відповідають вимогам чинного законодавства України. Проте, слід зазначити, що пунктом 3.4.2 кредитного договору передбачено, що позичальник має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі позичальнику примірника укладеного договору. Однак, позивачка таким наданим їй правом не скористалась, а отже погоджувалась з умовами підписаного нею кредитного договору.; 2. oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Сторонами не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін.; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше позивачка [PERSON] була ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання вона була ознайомлена з усіма умовами договору та могла обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробила.; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Факт підписання кредитного договору сторонами, що є підставою вважати, що договір укладений у письмовій формі сторонами не оспорюється; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав позивачці кошти, а остання їх отримала, що визнано сторонами спору; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, кредитний договір укладений 25.05.2007 року між сторонами та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як зазначено у п. 14 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч. 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 1 цієї ж статті нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Разом з тим, обґрунтовуючи позов про визнання договору недійсним, позивач не навів достатніх підстав, за яких суд міг дійти до висновку про здійснення банком нечесної підприємницької практики в розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Безпідставними є посилання представників позивачки на неможливість та противність отримання кредиту у валюті виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Укладення договору кредиту в іноземній валюті не протирічить законодавству, яке діяло на момент укладення договору. Як розяснює Пленум Вищого спеціалізованого суду України в постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року п. 10 та 11, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки, на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11\~Закону України "Про захист прав споживачів"\~надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності\~Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. На момент укладення кредитного договору (25.05.2007 року) Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Вказана заборона зявилась у Законі України «Про захист прав споживачів» тільки 22.09.2011 року згідно Закону України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". Отже на момент укладення договору АКБ «Банк Форум» мав право надавати споживчий кредит в іноземній валюті, а тому визнавати договір недійсним із вказаної причин підстав немає. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Представниками позивачки не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо позивачки. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4, 5, 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. ст. 5, 16, 23, 204, 203, 215, 509, 526, 628, 629, 638 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed