Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

29 липня 2016 року Краснопільський районний центр зайнятості /далі центр зайнятості/ звернувся до суду з названим позовом, просив суд стягнути з [PERSON] /далі [PERSON]І./ на його користь грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі 28341,45 грн. Позов центр зайнятості обґрунтовував тим, що за наслідками перевірки нарахування та виплати заробітної плати працівників центру зайнятості за період з 01.01.2012 по 28.02.2014 відповідно до Акту № 05-10/2012-11 від 14.11.2014, встановлено, що колишнім начальником відділу бухгалтерського обліку головним бухгалтером [PERSON] внаслідок незаконного перерахування та невірного нарахування заробітної плати працівникам в порушення п. 1 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 Краснопільському районному центру зайнятості завдано матеріальної шкоди /збитків/ на суму 28341,45 грн., що включає 4262,96 грн. як недоплата заробітної плати, 12383,35 грн. переплата заробітної плати, 2210,30 грн. зайво сплачений прибутковий податок, 4340,69 грн. зайво сплачені профспілкові внески, 499,22 грн. недоплата аліментів. Означені збитки не можуть бути покриті за рахунок відрахувань із заробітної плати працівників, а підлягають стягненню з винної особи [PERSON], з якою з 2 січня 2004 року був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, на підставі ст. 134 Кодексу законів про працю України /далі КЗпП України / у розмірі прямої дійсної шкоди. Відповідач [PERSON] надала письмові заперечення на позов /ас. 95-97/, за змістом яких заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі за їх безпідставністю та необгрунтованістю. [PERSON] указує, що працюючи на посаді головного бухгалтера центру зайнятості, не укладала з підприємством договору про повну матеріальну відповідальність, і законодавством, зокрема, Переліком посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу/відпуску/, перевезення чи застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Держкомпраці СРСР і секретаріату ВЦРПС від 28.12.77 № 447/24, не передбачено можливості укладення з головним бухгалтером договору про повну матеріальну відповідальність, а тому п. 1 ст. 134 КЗпП України як підстава притягнення її як працівника до повної матеріальної відповідальності, не може бути застосований. Надана до матеріалів позову розписка від 2.01.2004 не відповідає вимогам Типового договору про повну матеріальну відповідальність працівника. Крім того, в розписці указана посада відповідача «спеціаліст 1 категорії бухгалтер Краснопільського районного центру зайнятості», а відповідач у період, коли на думку позивача була нанесена матеріальна шкода /01.01.2012 28.02.2014/ займала іншу посаду «начальник відділу бухгалтерського обліку головний бухгалтер». Відповідно до статті 133 КЗпП головний бухгалтер може нести обмежену матеріальну відповідальність, зокрема, за шкоду, заподіяну підприємству зайвими грошовими виплатами працівникам. [PERSON] як головний бухгалтер нарахуванням заробітної плати та розрахунками не займалася, ці питання входили до обовязку головного спеціаліста центру зайнятості [PERSON], яка, на думку відповідача, є безпосереднім заподіювачем шкоди. Крім цього, відповідачу не зовсім зрозуміло, яка ж юридична особа є належним позивачем Краснопільський районний центр зайнятості як юридична особа, з якою відповідач перебувала у трудових відносинах, чи Фонд загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття /далі Фонд/, якому «нанесені збитки на загальну суму 28341,45 грн.». Також відповідач указує на пропущення позивачем передбачений статтею 233 КЗпп України річний строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації та не надано доказів поіважності його пропуску. У судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, позов підтримали з наведених у ньому підстав. Центр зайнятості фінансується за рахунок коштів Фонду, тому, незважаючи на те, що встановлена за Актом перевірки від 14.11.2014 матеріальна шкода на суму 28341,45 грн.виплачена, рахується у Фонді як збитки.Уважали, що позов поданий у межах строку позовної давності, оскільки одразу після встановлення Актом від 14.11.2014 порушень з боку [PERSON], керівництво центру зайнятості скерувало означений документ до Прокуратури Краснопільського району для вирішення питання про порушення кримінальної справи. На той час центр зайнятості не розумів у який спосіб встановлені збитки підлягають відшкодуванню. Копію постанови від 13.06.2015 про закриття кримінального провадження отримали лише 09.02.2016, тому позов поданий до суду в межах річного строку за правилами КЗпП України на звернення до суду. Крім того, представник позивача [PERSON] як директор Краснопільського районного центру зайнятості суду пояснила, що у центрі зайнятості певний час працювали [PERSON] та [PERSON], мали доступ до відповідної компютерної програми і обоє нараховували заробітну плату. За погодженням з керівництвом обласного центру зайнятості [PERSON] після звільнення залучалась до роботи у якості бухгалтера. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову з підстав наведених у запереченнях. Зокрема, представник відповідача зауважила, що позов є необгрунтованим, оскільки відсутні підстави для несення відповідачем [PERSON] повної матеріальної відповідальності. КЗпП України передбачає різні види матеріальної відповідальності. Ніхто не спростовує, що відомості підписувала [PERSON] У даному випадку головний бухгалтер несе обмежену відповідальність у межах свого середньомісячного посадового окладу. Докази звернення в прокуратуру є неналежними, оскільки таке звернення не перешкоджає зверненню до суду у загальному порядку з моменту складання Акту перевірки від 14.11.2014, що указує на пропущення позивачем строку позовної давності. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Положення про Державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16 січня 2013 року №19/2013, Державна служба зайнятості України (далі - Служба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України (далі - Міністр). Служба відповідно до покладених на неї завдань у тому числі представляє інтереси Фонду в судових та інших органах, у відносинах з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, громадськими об'єднаннями з питань соціального захисту, а також з органами соціального страхування на випадок безробіття іноземних держав, міжнародними організаціями, діяльність яких пов'язана із захистом соціальних прав людини; здійснює контроль за використанням коштів Фонду, застосовує в установленому законодавством порядку фінансові санкції та накладає адміністративні штрафи. Краснопільський районний центр зайнятості є юридичною особою, державною установою у центральній системі державних установ державної служби зайнятості, підпорядковується Сумському обласному центру зайнятості та є йому підзвітним, [PERSON] як керівник юридичної особи, уповноважена представляти її інтереси перед третіми особами /копії ас. 83, 86, 92-94/. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, що відповідач [PERSON] до звільнення працювала у позивача [PERSON] районного центру зайнятості на різних посадах. Зокрема, згідно з наказом № 53 від 19.04.2006 року відповідача [PERSON] /головного спеціаліста бухгалтера відділу бухгалтерського обліку Краснопільського районного центру зайнятості/ 19 квітня 2006 року переведено на посаду начальника відділу бухгалтерського обліку головного бухгалтера Краснопільського районного центру зайнятості. Відповідно до статті 138 КЗпП України обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. В обґрунтування позовних вимог позивачем надано як докази: - розписку про ознайомлення з договором про матеріальну відповідальність від 2 січня 2004 р., з якої вбачається, що [PERSON], працююча на посаді спеціаліста 1 категорії бухгалтера Краснопільського районного центру зайнятості, ознайомлена з договором про матеріальну відповідальність /копія ас. 11/; - посадову інструкцію головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку, затвердженої директором Краснопільського районного центру зайнятості 1.06.2011., за якою до функцій головного бухгалтера входить у тому числі проводити вчасно нарахування по заробітній платі, лікарняних листах, а також утримання всіх обовязкових платежів до бюджету фізичних осіб, працівників центру зайнятості /копія ас. 10/; - Акт перевірки нарахування та виплати заробітної плати працівників Краснопільського районного центру зайнятості № 05-10/2012-11 від 14.11.2014 з додатками /копія ас. 15-65/. Відповідно до даних акту перевірки установлено, що за період з 01.01.2012 по 28.02.2014 колишнім головним бухгалтером [PERSON] в порушення п. 1 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 Краснопільському районному центру зайнятості завдано матеріальної шкоди /збитків/ на суму 28341,45 грн. ( недоплачена заробітна плата в сумі 4262,96 грн., переплачена заробітна плата в сумі 12383,35 грн., зайво сплачений ЄВС в сумі 2210,30 грн., зайво сплачений прибутковий податок в сумі 4644,93 грн., зайво сплачені профспілкові внески в сумі 4340,69 грн. та недоплачені аліменти в сумі 499,22 грн.). Перевіркою також установлено, що збитки, нанесені Фонду на загальну суму 28341,45 грн. не можуть бути покриті за рахунок відрахувань із заробітної плати працівників, а повинні бути відшкодовані за рахунок винної особи [PERSON]; - постанову ст. слідчого СВ Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області [PERSON] про закриття кримінального провадження від 13.06.2015, за змістом якої кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014200180000016 від 18.11.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України, закрити за малозначністю вчиненого діяння та у звязку зі встановленням відсутності складу кримінального правопорушення. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності з п. 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно положень статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту частини першої статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частиною четвертою статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки \~\~дій \~\~особи, стосовно\~\~якої ухвалено вирок або постанову суду,\~\~з питань,\~\~чи мали місце ці дії та\~\~чи\~\~вчинені\~\~вони\~\~цією особою. Отже, спірні правовідносини регулюються положеннями КЗпП України, статтею 233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Так, згідно частин 1, 2 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до статі 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника. Крім того, згідно зі статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. У відповідності до статті 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР з праці та соціальних питань Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної [PERSON] України відповідно до Постанови Верховної [PERSON] України від 12 вересня 1991 року N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" передбачено перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва. Пленум Верховного Суду України у постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п. 1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (п. 8). Відповідно до вимог частини першої статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4\~\~частини першої статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні даного позову. На підставі вищезазначеного суд дійшов висновку, що [PERSON] не несе перед позивачем повної матеріальної відповідальності відшкодувати шкоду, оскільки зі встановлених обставин справи випливає, що між працівником і підприємством відсутній договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності, а дії [PERSON], встановлені Актом перевірки нарахування та виплати заробітної плати працівників Краснопільського районного центру зайнятості від 14.11.2014, не мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Отже, суд зазначає, що вимоги позивача до відповідача на підставі ст. 134 КЗпПУкраїни є необґрунтованими, та у їх задоволенні належить відмовити. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. З огляду на встановлені обставини справи, відсутні підстави для застосування правил статті 233 КЗпП України. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України, та віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed