Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом та просять позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки та стягувати з нього аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує наступним. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та у них є спільна неповнолітня дочка [PERSON] , після народження якої відповідач почав проживати окремо від неї та дитини. Останній самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не турбується про дитину, не приймає участі в її вихованні, не цікавиться її здоров`ям, рівнем розвитку та не надає матеріальної допомоги, не відвідує дочку, не спілкується з нею, попри те, що вона жодних перешкод останньому не чинить. Під час розгляду справи про стягнення аліментів відповідач покликався на ту обставину, що дитина не його, зазначав, що не сплачуватиме аліментів. Після постановлення рішення про стягнення аліментів відповідач ухилявся від їх сплати. На прохання відповідача її позов про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені. Вона самостійно здійснює виховання дитини, дбає про її матеріальне забезпечення, займається її духовним та фізичним розвитком. Вважає, що зазначене є підставою позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, зокрема погодився з позовною вимогою про зміну розміру аліментів, проти позбавлення його батьківських прав категорично заперечив. Також, відповідач подав відзив, у якому покликається на те, що він ніколи не відмовлявся утримувати дитину. Заборгованість по аліментах виникла з огляду на його стан здоров`я та захворювання його батька. Заперечив ту обставину, що він просив позивачку ініціювати залишення без розгляду її позову про стягнення заборгованості та пені по аліментах. Він як батько бажає приймати участь у вихованні та утриманні дочки, він любить її та вважає, що підстав позбавлення його батьківських прав немає. Вислухавши представника позивачки та відповідача, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 03.03.2014р. та у них є спільна дочка [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача стягуються аліменти в розмірі 480грн. щомісячно, що стверджується рішенням Сокальського районного суду від 03.03.2014р. та свідоцтвом про народження. З постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.04.2014р., довідок від 16.07.2019р., 27.06.2019р., характеристик, витягу з трудової книжки та акту від 05.07.2019р. встановлено, що спільна дочка сторін проживає разом з позивачкою, де їй забезпечено належні побутові умови, навчається у Сокальському ліцеї №3 ЗЗСО І-ІІІст., позивач з 07.10.2016р. до 30.12.2016р. працювала в Управлінні соціального захисту населення Сокальської районної державної адміністрації та у відповідача наявна заборгваність зі сплати аліментів на спільну неповнолітню дочку сторін, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дня пред`явлення виконавчого листа до виконання. Також, судом встановлено, що позивач 01.09.2018р . вдруге одружилася. Відповідно до заключення рентгенограми, характеристики від 18.11.2019р. та довідки від 18.11.2019р. відповідач страждає на остеохондроз, спондиолез грудного відділу хребта, за місцем проживання щодо останнього скарги відсутні, та разом з ним проживають його брат та батьки. Згідно квитанцій за період з травня 2016 року по листопад 2019 року, відповідач періодично сплачує аліменти, в тому числі одним платежем за декілька місяців. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітньої дитини, оскільки в судовому засіданні позивачем не доведено достовірних та достатніх даних в підтвердження обставин, що свідчили б про умисне нехтування останнім своїх батьківських обов`язків та відсутність у нього бажання виховувати дитину. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Разом з цим, згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Окрім цього, у рішенні Європейського суду від 27.11.1992 року справі "Олсон проти Швеції" зазначається "що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Також, особлива увага повинна приділятися найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю, мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (Рішення Європейського суду від 07.08.1996 у справі "Йохансен проти Норвегії"). З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку щомісяця але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, будуть достатніми для забезпечення нормальних першочергових потреб спільних дітей сторін та не будуть погіршувати їх матеріального стану. Таким чином, слід змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з відповідача. Однак, з вимогою позивачки про стягнення аліментів з дня пред`явлення позову не підлягають задоволенню, оскільки, згідно Пстанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляд справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15.05.2006р., у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Представником позивачки надано попередній розрахунок судових витрат, згідно якого позивач очікувала понести наступні витрати: понесені витрати: за складання позовної заяви - 1500грн., участь адвоката в двох судових засіданнях - 1500грн., складання договору на представництво - 300грн., судовий збір - 768,40грн.; очікувані витрати: участь в двох судових засіданнях - 1500грн., відзив на позов - 1500грн. На підтвердження понесених витрат надано квитанцію про сплату судового збору у вищевказаному розмірі, договір про надання юридичних послуг та ордер. В даному договорі передбачено, що позивач сплачує адвокату винагороду, передбачену домовленістю між ними. Разом з тим, жодних доказів домовленості про розмір винагороди адвоката і понесення позивачкою таких витрат суду не надано. Крім того, представник позивача брала участь лише в одному судовому засіданні. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з Державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та враховуючи те, що в судовому засіданні відповідач визнав позовну вимогу про зміну розміру аліментів, з нього підлягає стягненню лише 50 відсотків судового за цю вимогу. Понесені позивачкою витрати в сумі 768,40грн. на сплату судового збору за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав відшкодуванню останній не підлягають, так як в задоволення такої вимоги судом не встановлено підстав. Відшкодування витрат на правову допомогу в судовому засіданні не знайшло свого обґрунтування.

Outcome: partial