Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до СФГ "Восход" про визнання недійсними договору оренди землі обгрунтовуючи вимоги тим, що є власником земельнеої ділянки площею 6,96 га, що розташована на терииторії Кетрисанівської сільської ради, Бобринецького району Кіровоградської обласмті та 11.02.2010 року між ним та відповідачем, укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який зареєстрований у відділі Держкомзему Бобринецького району Кіровоградської області 06.07.2012 року за № 352088384002132, який вважає недійсним з тих підстав, що договір не відповідає виимогам ст.15 ЗУ "Про оренду землі", оскільки у ньому відсутні істотні умови договору такі як умови збереження стану об"єкта оренди, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що на думку позитвача порушує його право власника та є безумовною підставою для визнання недійсним договору оренди землі. В судовому засіданні позивач та його представник уточнили позов, який підтримали та просять його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві додаючи , що в договорі не конкретизовано умов збереження стану об"єкта оренди, що є порушенням прав орендодлавця, оскільки на орендара не покладається обов"язок із збереження землі орендодавця, що може призвести до погіршення стану земельної ділянки, втрати її корисних властивостей та матеріальної цінності. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, обґрунтувавши їх тим, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження обставин, викладених в позовній заяві та доказів порушення його прав, оскаржуваний договір відповідає вимогам закону та волевиявленню сторін, містить всі істотні умови договору оренди землі що визначені ст.15 ЗУ "Про оренду землі" окрім умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, але це можливо усунути шляхом укладення додаткової угоди з відображенням цієї істотної умови договору оренди землі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши докази у їх сукупнорсті, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі Державного акта серії КР № 090483 виданого 20.07.1999 року Бобринецькою районною державною адміністрацією позивачу . належить земельна ділянка площею 6,96 га, розташована на території Кетрисанівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7). 11 лютого 2010 року між позивачем та відповідачем укладений договір оренди землі строком на вісім років, яка належить позивачу на підставі вищевказаного Державного акта, вказаний договір зареєстрований 06.07.2012 року у відділі Держкомзему Бобринецького районну Кіровоградської області за № 352088384002132 (а.с. 6). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 цього Закону). Пунктом 17 оспорюваного договору передбачено, що умови збереження стану об'єкта оренди полягають в додержанні умов договору. Згідно пунктів 1, 15, 16 договору земельна ділянка передається в оренду для ведення сільськогосподарського призначення, що відповідає цільовому призначенню земельної ділянки, яке вказане у державному акті на право власності на землю (а.с. 7). Відповідно до п. 21 договору, орендар зобов'язаний повернути орендодавцю земельну ділянку після закінчення договору оренди у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Порядок поліпшення земельної ділянки визначено п. 23, 24 укладеного сторонами договору оренди. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням, згідно з договором оренди, дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. Крім того, законодавством визначено загальнообов'язкові для власників землі та землекористувачів норми щодо охорони та збереження земель. Такі норми містять, зокрема, розділ VІ Земельний кодекс України, розділ VI Закону України «Про охорону земель», ст. 29 Закону України «Про оренду землі», постанова Ради Міністрів СРСР від 2 червня 1976 року №407, постанова Ради Міністрів УРСР від 14 липня 1976 року №327, ГОСТ 17.5.3.04-83, ГОСТ 17.5.1.01-83, ГОСТ 17.5.4.01-84, ГОСТ 17.5.4.02-84, ГОСТ 17.5.3.05-84, ГОСТ 17.5.1.02-85, ГОСТ 17.7.3.06-85, ГОСТ 17.5.1.03-86 та інших актів чинного законодавства. При укладенні оспорюваного договору сторони не узгоджували відступ від вимог законодавства щодо умов збереження переданої в оренду земельної ділянки, а тому вони жодним чином не звільняються від обов'язку дотримання вимог законодавства, яке регулює питання збереження земель. Отже умови договору оренди про збереження об'єкта оренди не обмежуються змістом п. 17 договору, а розкриваються в інших пунктах договору (п. 1, 15, 16, 21, 23, 24, 31) та нормах діючого законодавства, які регулюють ці правовідносини. Суд також звертає увагу на те, що вказуючи про фактичну відсутність в договорі умов збереження об'єкта оренди, позивачем у позовній заяві не зазначено які конкретно умови збереження об'єкта оренди не внесені до тексту договору. У зв'язку з викладеним суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо відсутності у договорі умов збереження об'єкта оренди, суперечать змісту укладеного договору так, як сторони дійшли згоди з цих умов. Зі змісту договору вбачається, що оспорюваний договір оренди землі не містить умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. В своїх доводах на обгрунтування позову позивач послався на правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 18 липня 2012 року у справі № 6-77цс12 відповідно до якої відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», зокрема умов збереження стану об'єкта оренди, є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Розглядаючи дану справу, суд також звертає увагу на наступне. За змістом ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правовою гарантією на судовий захист особистого немайнового або майнового права та інтересу особи являється ст. 16 ЦК України. Порядок реалізації права особи на судовий захист встановлено процесуальним законодавством. Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У зв'язку з цим, при вирішенні спору суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Аналогічний за змістом правовий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13. Таким чином, саме по собі встановлення судом відсутності у договорі оренди земельної ділянки умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», не являється достатньою підставою для застосування судом способів захисту цивільних прав або інтересів, а саме визнання правочину недійсним. В позовній заяві та уточненнях до неї позивач стверджував про порушення його прав як власника та орендодавця. При цьому, як зазначалося вище, в договорі сторонами визначені умови використання і збереження земельної ділянки, а порушення прав позивача в наслідок відсутності у договорі умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, позивач не обґрунтував та не довів їх в суді. У зв'язку з недоведеністю позивачем фактів порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду, підстави для судового захисту цих прав відсутні, тому з урахуванням вищевстановлених обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed