Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Перший заступник Смілянської місцевої прокуратури [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 25 жовтня 2016 року затверджено документацію із землеустрою та надано в оренду [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення в адміністративних межах Голов'ятинської сільської ради загальною площею 25,1504 га для ведення фермерського господарства строком на 7 років, в тому числі сіножаті 25,1504 га. На підставі вищевказаного наказу між Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області та [PERSON] 25 жовтня 2016 року було укладено договір оренди, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства. Згідно п. 2 договору в оренду передано земельну ділянку сільсьгосподарського призначення державної форми власності з кадастровим номером [NUMBER] плорщею 25,1504 га, сільськогосподарські угіддя - сіножаті, вказана земельна ділянка знаходиться за межами населено пункту, в адміністративних межах Голов'ятинської сільської ради Смілянського району. Договір оренди укладено на 7 років та діє до 25 жовтня 2023 року. Крім того, п. 11 договору оренди визначено, в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства. Право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25 листопада 2016 року. Однак, прийнятий Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області наказ про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду суперечить вимогам діючого законодавства, оскільки, вказаним договором оренди відповідачі допустили зміну виду використання спірної земельної ділянки, а саме, орендована [PERSON] земельна ділянка відноситься до сіножатей, тобто систематично використовується для сінокосіння . Отже, на момент прийняття спірного наказу та укладання договору оренди зазначеної земельної ділянки було встановлено її вид цільового використання, передбачений ст. 34 ЗК України, а саме, для сінокосіння та випасання худоби. Разом з тим, спірна земельна ділянка надана [PERSON] не для сінокосіння, як того вимагає закон, а для ведення фермерського господарства, тобто відбулася зміна цільового виду використання землі, а фактично спірним наказом та договором оренди поєднано два види використання землі - для сінокосіння та ведення фермерського господарства. Проте, жодного рішення уповноваженим органом щодо зміни виду використання спірної земельної ділянки не приймалося та відповідна землевпорядна документація не розроблялася. Оскільки відповідачами недотримано механізму зміни цільового використання земельної ділянки це є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та угод щодо земельних ділянок. Крім того зазначено, що відповідач [PERSON] не мав права на умовах ЗУ «Про фермерське господарство» отримати та використовувати спірну земельну ділянку для сінокосіння, оскільки фермерське господарство, як вид господарської діяльності не включає в себе таку діяльність як сінокосіння та випасання худоби. Вказано також, що в порушення вимог ЗУ «Про фермерське господарство» відповідачем [PERSON], зокрема в заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду відсутні відомості про кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, відсутнє також обґрунтування щодо необхідності в отриманні значної площі землі, а також можливість останнім самостійно обробляти значну її кількість. Крім того, після підписання договору оренди землі [PERSON], як того вимагає ст. 8 ЗУ «Про фермерське господарство» не створив фермерського господарства та не зареєстрував його. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельної не розроблена та не затверджена , що не відповідає вимогам ЗУ «Про оцінку землі». Ттакож зазначено, що Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області хоча і було наділене правом розпоряджатися державними землями, проте зобов'язане реалізовувати таке виключно в межах та на підставі діючих законів, проте, вищевказаний договір оренди землі не лише порушує вимоги закону, а також порушує цивільні права держави на законне розпорядження її землями у визначеному нею порядку. Орендна плата за землю, з моменту укладення договору оренди взагалі не сплачувалася до місцевого бюджету Смілянського району, а земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] жодною юридичною особою не задекларована, а тому звернувся до суду та просить визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про затвердження документації із землеустрою та надання в оренду [PERSON] земельної ділянки площею 25,1504 га в оренду від 25 жовтня 2016 року №23-11193/14-16-СГ, визнати недійсним договір оренди землі від 25 жовтня 2016 року укладений між [PERSON] та Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області, стягнути з відповідача [PERSON] 113176,76 гривень на рахунок Голов'ятинської сільської ради орендної плати та нарахованої пені, а судові витрати стягнути з відповідачів. Що стосується звернення прокурора в інтересах держави до суду зазначено, що прокурор може звертатися до суду в інтересах держави відповідно до ст. 45 ЦПК України, а в позовній заяві самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Земля є основним національним багатством , що перебуває під охороною держави, законність її використання, у тому числі передача в оренду безперечно становить суспільний інтерес, а питання про визначення органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а також орган, який мав би повноваження звернутися до суду із даним позовом, не визначений. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на відсутність законних підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді. Крім того, зазначила, що 13 червня 2016 року по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду саме для ведення фермерського господарства отримано позитивний висновок Управлінням Держгеокадастру у Смілянському районі оскільки законодавство не виключає можливості використання земельної ділянки для ведення фермерського господарства , видом сільськогосподарських угідь яких є сіножаті. Зазначила також, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки такий, вказуючи на порушення, допущені при отриманні земельної ділянки не просить визнати недійсним та скасувати дозвіл на розробку документації із землеустрою. При цьому, перевірка усіх наведених представником позивача критеріїв для отримання в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства здійснюється уповноваженим органом саме на етапі розгляду першої заяви громадянина про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Вказала також, що представником позивача не вірно викладено судження стосовно реєстрації фермерського господарства, оскільки законом не встановлено строку протягом або до спливу якого така дія повинна бути завершена. За відсутності такої вимоги не можливо стверджувати про порушення відповідачем порядку та термінів створення та реєстрації фермерського господарства. Зазначила, що посилання представника позивача на порушення вимог ст.ст. 13,23 ЗУ « Про оцінку земель» є безпідставним, оскільки факт розрахунку розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, грошову оцінку яких не проведено, а також за земельні ділянки, грошову оцінку яких проведено, затверджено постановою КМУ від 13 грудня 2006 року «Про деякі питання оренди земель». Таким чином, як на момент укладення оспорюваного договору оренди, так і на даний час обчислення розміру орендної плати не менш ніж 3% нормативно грошової оцінки та не може перевищувати для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12% нормативно грошової оцінки не суперечить нормам чинного законодавства. Що стосується стягнення з відповідача орендної плати та пені за несплату такої зазначила, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючим органом шляхом надсилання фізичним особам повідомлення-рішення про внесення податку за відповідною формою. Тому саме контролюючий орган, який здійснює нарахування плати визначає своєчасність та повноту сплати такої, що в свою чергу позбавляє право позивача на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованост і тим більше штрафних санкцій. Вказала, що відповідачем [PERSON], відповідно до повідомлення-рішення контролюючого органу ГУ ДФС у Черкаській області орендна плата в розмірі 33961 гривня 27 копійок сплачена в повному обсязі, а тому з вищевказаних підстав просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник Головного управління Держгеокадастру у Черкаськкій області в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, відзив на позов, заперечення на відзив, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси. 25 жовтня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області видано наказ про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення, в якому визначено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 25.1504 га для ведення фермерського господарства в адмінмежах Голов'ятинської сільської ради Смілянського району Черкаської області; надати [PERSON] в оренду вищевказану земельну ділянку строком на 7 років, в тому числі сіножаті із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення фермерського господарства; встановлено річний розмір орендної плати - 12% від нормативно-грошової оцінки. Також зазначено про необхідність укладення договору оренди земельної ділянки з Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області та державної реєстрації права оренди (а.с. 16). 25 жовтня 2016 року між Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області області, в особі виконуючого обов'язки начальника Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області [PERSON] та [PERSON], на виконання вищезазначеного наказу Головного управління, укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 25,1504 га з кадастровим номером [NUMBER], сільськогосподарські угіддя - сіножаті, розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Голов'ятинської сільської ради Смілянського району Черкаської області (а.с. 17). Договором оренди визначені умови використання земельної ділянки. Так, відповідно до п.1договору в оренду передається ділянка сільськогосподарського призначення державної форми власності з кадастровим номером [NUMBER], сільськогосподарські угіддя - сіножаті, розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Голов'ятинської сільської ради Смілянського району Черкаської області. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 25.1504 га зареєстровано 25 листопада 2016 року право оренди на строк дії - 25 жовтня 2023 року за [PERSON] (а.с. 23-24). Відповідно до листа Головного управління ДФС у Черкаській області №24021/23-00-12-0311 від 20 вересня 2017 року по земельній ділянці площею 25.1504 га кадастровий номер [NUMBER] у межах Голов'ятинської сільської ради плата за землю по фізичних особах відсутня (а.с. 22). Згідно довідки Головного управління Дергеокадастру у Черкаській області міськрайонного управління у Смілянському районі та м. Сміла технічна документація з нормативно грошової оцінки земельної ділянки за кадастровим номером [NUMBER] відсутня (а.с. 25). Відповідно до ст. 14 Конституції Україниземля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, утому числі на земельні частки (паї). За приписами ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Частиною 2 ст. 326 ЦК встановлено, що від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Згідно з ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У відповідності до пункту «є-1» статті 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин віднесено розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Згідно із вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 Конституції України земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави. Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб. Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений статтею 7 Закону України № 973-IV. Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств, як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства, визначаються Законом України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-IV (далі Закон № 973-IV). Відповідно до преамбули зазначеного в Законі, такий спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України. Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію,здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сімї, відповідно до закону (ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство"). Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченомуЗемельним кодексомУкраїни ). Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону. Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство (ч. 1 ст. 5 Закону України № 973-IV). Відповідно до ч.ч. 1, 2 коментованої статті для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Згідно ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами Україниі договором оренди землі. Згідно ст.13 вказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Згідност. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Частиною 1 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 25 ЗУ «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Сторонами договору оренди визначені умови збереження стану об'єкта оренди, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Пунктом 21 договору оренди закріплено право орендодавця, зокрема, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Такі положення договору відповідають нормам ч.1 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі», п. «а» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України. Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки. Згідно з ч.5 ст.20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використань встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Стаття 1 ЗУ «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» під невиконанням вимог щодо використання земель за цільовим призначенням розуміється, зокрема, фактичне використання земельної ділянки, яке не відповідає її цільовому призначенню, встановленому при передачі земельної ділянки у власність чи наданні в користування, в тому числі в оренду, а також недодержання режиму використання земельної ділянки або її частини в разі встановлення обмежень (обтяжень). За змістом листа Державного комітету України по земельних ресурсах від 27 грудня 2006 року № 14-17-7/9942 Держземінспекції України щодо трактування терміну «використання земель не за цільовим призначенням», землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії відповідно до статті 19 Земельного кодексу України. Цією статтею визначається вичерпний перелік категорій земель за цільовим призначенням. Також земельним законодавством чітко визначено, які землі належать до тієї чи іншої категорії, та для чого вони можуть використовуватися. Використання земельної ділянки в межах тієї категорії, що була першочергово надана не утворює використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Згідно п. «а» ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі сільськогосподарського призначення. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Згідно з ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Відповідно до ч.1 ст.34 Земельного кодексу України, громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Згідно з розділом ІІ наказу Державного комітету статистики України від 05 серпня 2008 року, № 270 «Про затвердження Методики проведення розрахунків основних показників обсягів виробництва продукції тваринництва у господарствах усіх категорій» - сільськогосподарські угіддя - земельні ділянки, які систематично використовуються для одержання сільськогосподарської продукції. До їхнього складу входять рілля (включаючи чисті пари), перелоги, багаторічні насадження, сіножаті та пасовища. Сіножаті та пасовища - це земельні ділянки, які можуть бути розорані з метою їх докорінного поліпшення та які використовуються постійно під трав'яними кормовими культурами для сінокосіння та випасу худоби. З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановленихчастинами другою,третьою статті 134цього Кодексу . Положеннями ч. 2 ст. 134 ЗК України, чинними на час виникнення спірних правовідносин передбачалось, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної або комунальної власності або право на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про фермерське господарство» - фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою. Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права особи, і таке звернення здійснюється саме з метою його захисту. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, як передбачено в ч. 1 ст. 81 ЦПК України, сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, законодавчими актами тягар доказування певних обставин покладається на одну зі сторін матеріальних правовідносин, яка посилається на наявність цих обставин. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом «а» частини 1 статті 143 Земельного кодексу України передбачено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства встановлений ст.144 ЗК України, яка передбачає, що у разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля складають протокол про порушення та видають особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля відповідно до закону накладають на таку особу адміністративне стягнення та повторно видають вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк. У разі неусунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля звертаються до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою. Однак, зазначеного порядку відносно [PERSON] дотримано не було. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з документів наданих до відзиву, управлінням Держгеокадастру у Смілянському районі погоджено [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства та надано висновок про відповідність технічної документації вимогам земельного законодавства та діючим нормативно-методичним документам з нормативної грошової оцінки земельних ділянок встановленим нормам і правилам. В судовому засіданні прокурором не надано доказів на підтвердження зміни цільового використання земельної ділянки, зокрема, не надано актів обстеження нецільового використання землі, а також актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, відтак суд не вбачає доведеним факт зміни відповідачами цільового використання земельної ділянки. Статтею 204 ЦК встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. У відповідності до ч.1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Презумпція правомірності правочину, а відтак і цивільно-правового договору, встановлена законодавцем у статті 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановленазакономабо якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно достатті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановленазаконом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановленихзаконом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст.216, ч. 1 ст.236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що спірні договори оренди для ведення фермерського господарства укладені строком на 7 років. Орендну плату сторонами встановлено у грошовій формі в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок. Вказаний договір оренди землі укладений сторонами в письмовій формі, встановленій законодавством, містять усі суттєві умови, передбаченіст. 15 Закону України «Про оренду землі», та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України. Абзацом 1 п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України і ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (ст. 1 Закону України «Про оцінку земель»). Частиною 1 статті 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Відповідно до п. 9.2. 1 договору оренди сторони домовилися, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що є об'єктом вказаного договору оренди на момент його підписання визначена із розрахунку середнього розміру нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Черкаській області (1 га - 39 811 грн.) та в цілому по договору складає 1001262 гривні 57 копійок. Крім того, сторони, дійшли згоди, що якщо розмір орендної плати, що визначений за даними затвердженої технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, буде більшим за розмір орендної плати, що був визначений на момент підписання договору, то сплачена орендарем сума різниці між вказаними розмірами підлягає сплаті орендарем до відповідного бюджету у місячний строк з дня затвердження такої документації. Тобто, проведення нормативної грошової оцінки землі відноситься до виконання укладеного договору. За таких обставин, оскільки, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка передається в оренду, не входить до вичерпного переліку істотних умов договору оренди землі, встановленого частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», а тому невизначеність нормативної грошової оцінки земельних ділянок у спірних договорах не породжує юридичних наслідків та не зумовлює їх недійсність. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що всі істотні умови договору оренди землі, визначені в ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», прописані та виконуються орендарем, тому законні права та інтереси держави і позивача не порушуються. Між Головним управлінням та [PERSON] у встановленому Законом України «Про оренду землі» порядку укладено договір оренди землі, який містить усі передбачені законом істотні умови укладений, в письмовій формі, та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень згідно з вимогами ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вказане вище свідчить про відсутність у діях відповідачів порушень вимог законодавства, будь-яких порушень інтересів держави у спірних правовідносинах, суперечність дій відповідачів моральним засадам суспільства. За приписами ч.1 ст. 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого, самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Пунктом 4 Рішення КСУ № і-1/99 встановлено, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, Інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. В даному випадку прокурором не доведено в чому саме вбачаються порушення інтересів держави оспорюваним наказом Головного управління, не подано належних та допустимих доказів, які б своїй сукупності давали підстави вважати, що таке порушення існує або ж є реальна загроза його виникнення, або ж що Головним управлінням було порушено вимоги чинного законодавства при передачі спірної земельної ділянки в користування на умовах оренди відповідачу [PERSON] Аналізуючи вищевказані норми законодавства суд приходить до висновку, що вимоги прокурора про визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держземагенства в Черкаській області та договору оренди, який укладений на їх підставі є такими, що не підлягають до задоволення, оскільки прокурором в обґрунтування їх не зазначено, чиї ж саме та які цивільні права або інтереси були порушені наказом та договором оренди, скасування яких він вимагає, хоча це є обов'язковою складовою для застосування ч. 1 ст. 21 ЦК України, а також не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги. Окрім того, з квитанції №3476106 від 27 грудня 2017 року вбачається, що [PERSON] сплачена орендна плата в розмірі 33961 гривня 27 копійок, відтак підстави для задоволення позовних вимог про стягнення орендної плати та пені за несплату такої, відсутні. При розгляді цієї справи, суд виходить з того, що прокурором даний позов пред'явлено в інтересах держави, в тому числі, і до органу, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У відповідності до п.3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Законом, що визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 № 1697-УІІ. За вимогами ч.3 ст. 23 Закону № 1697-УІІ прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 4 ст. 23 Закону № 1697-УІІ встановлено, що наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 (далі - Рішення) державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Таким чином, прокурор у визначених Законом випадках має право на представництво інтересів держави, якщо таке представництво належним чином обґрунтоване. Аналогічна позиція викладена і в ст. 56 ЦПК України, частина 4 якої встановлює, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Відповідно до Рішення орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, фактично є позивачем у справах, порушених за позовною заявою прокурора. У позовній заяві прокурор зазначає, що у спірних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати функції державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності. Подібний висновок прокурора не відповідає дійсності, оскільки за приписами ст. 6 Закону України «Про Державний контроль за використанням та охороною земель» контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду \ контролю) в агропромисловому комплексі. Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, агіографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року встановлено, що Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. За пп. 22 п. 11 Положення Голова Держгеокадастру скасовує повністю чи в окремій частині акти територіальних органів Держгеокадастру. Підпунктом 3 п. 10 Положення про Міністрество аграрної політики та продовольства України, затвердженого постановою КМУ від 25 листопада 2015 року № 1119 передбачено, що міністр доручає керівникам центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовує і координує Міністр, скасовувати акти їх територіальних органів повністю чи в окремій частині, а в разі відмови скасовує такі акти повністю чи в окремій частині. Рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) а саме п.5 встановлено, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо виконання прокурором вимог ч.4 ст. 23 Закону № 1697-УІІ стосовно направлення повідомлення суб'єктам владних повноважень, які зазначені вище, з приводу необхідності звернення до суду в інтересах держави з метою скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області. Таким чином, прокурором не виконано вимог ч.4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та не обґрунтовано наявність підстав для представництва, що виключає можливість звернення його до суду за захистом інтересів держави. За таких обставин позовні вимоги, заявлені прокурором, є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed