Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що вона є власником [ADDRESS], в якій також зареєстрована її мати - [PERSON]. Фактично відповідач не проживає у квартирі з 2002 року, тобто більше одного року. Право власності на цю квартиру вона отримала на підставі договору дарування від 03.08. 2011 року. Просила позбавити відповідача [PERSON] право на користування жилим приміщенням спірною квартирою та скасувати реєстрацію місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS]. В судовому засідання позивачка уточнила позовні вимоги, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на положення ст. 405 ЦК України та просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судове засідання позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій уточнені позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON], будучи повідомленою про дату та час судового розгляду справи, до суду не з'явилась, із будь-якими заявами на адресу суду не зверталась, тому суд, за згодою позивача, ухвалив заочне рішення на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] є власником [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 03.08. 2011 року, витягом з Державного реєстру правочинів № 10211428 від 03.08. 2011 року, витягом про Державну реєстрацію прав № 30977077 від 16.08. 2011 року. (а.с. 7-8,9,10) Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. з 18.07. 1997 року по теперішній час. (а.с.11-12,43) Згідно довідки № 45-23-1 від 06.07.2015 року, виданої ЖБК "Прибой", та акту про не проживання, посвідченогоголовою ЖБК "Прибой", відповідачка [PERSON] у [ADDRESS] лише зареєстрована, але фактично не мешкає з 2002 року. (а.с. 22,43) За договором дарування квартири від 03.08. 2011 року, відповідачка [PERSON] передала у власність позивачки [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Зазначеним договором не передбачалось право проживання дарувальника у подарованому жилому приміщенні та положення ст. 405 ЦК України сторонам роз'яснені. Таким чином, судом встановлено, що право користування відповідачки [PERSON] жилим приміщенням для свого проживання перестало існувати з моменту передачи квартири у власність позивача [PERSON], оскільки таке право є похідним від права власності. Згідно ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно з положеннями ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07. 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07. 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність"). Отже, виходячи з аналізу змісту вказаних правових норм та встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку, що право колишнього власника квартири та члена сім'ї позивача - відповідача [PERSON] на користування спірним жилим приміщенням перестало існувати. За таких обставин суд вважає позовні вимоги обрунтованими та задовольняє їх. На підставі викладеного,

Outcome: approved