Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

05.07.2017 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив: встановити факт смерті його матері [PERSON], яка народилася 02.01.1942 року в м. Горлівка Донецької області, що настала 18.01.2017 року, місце смерті смт. Зайцеве Микитівського району м. Горлівка Донецької області. В обґрунтування заяви зазначив, що він є сином [PERSON], [INFO], яка померла 08.01.2017 року у сел. Зайцеве м. Горлівка Донецької області (територія ДНР), а саме на території, де органи держаної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та яка визначена тимчасово окупованою. Причиною смерті є хронічна серцево судинна недостатність. Атеросклеротична хвороба серця з гіпертензією, про що відповідно республіканським бюро судово-медичної експертизи ДНР за №3 від 19 січня 2017 року видано лікарське свідоцтво про смерть. Він є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України. Звернувся до Зміївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою про реєстрацію смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про смерть для подальшого оформлення спадкових прав. Однак йому Зміївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що ним на підтвердження факту смерті матері пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті матері в судовому порядку йому необхідно, оскільки вона померла на території, яка є тимчасово окупованою. Отримати документи, що підтверджують факт смерті матері за зразками законодавства України, здійснити реєстрацію факту смерті та отримати відповідне свідоцтво про смерть не є можливим. Оскільки він є громадянином України, має постійне місце проживання на території України, його мати також була громадянкою України, але померла 18.01.2017 року на території, яку визнано тимчасово окупованою територією, про що було видано свідоцтво про смерть, яке не є дійсним в Україні, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України, з метою захисту його законних прав та інтересів, просив встановити факт смерті його матері, що необхідно для звернення до органів нотаріату для оформлення спадкових прав на майно. Заявник [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, наполягав на задоволенні своєї заяви з підстав, викладених у ній. Представник заінтересованої особи - начальник відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції у Харківській області [PERSON] подала заяву про розгляд справи за відсутністю представника відділу, заперечень проти заяви не надала. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256\~ ЦПК України\~ суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Постановою Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17 березня 2015 року №254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ст. 1, ч. ч. 2-4 ст. 9, ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Ст. 4 цього ж Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим … реалізації прав і свобод людини і громадянина. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Частинами 1, 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті …. проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до абз. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 4, 5 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Відповідно до ст. ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. До заяви про встановлення факту смерті своєї матері заявник [PERSON] додав наступні документи: копію лікарського свідоцтва про смерть №3, виданого республіканським бюро судово-медичної експертизи ДНР 19.01.2017 року, де зазначено, що [PERSON] померла вдома, причиною смерті [PERSON] є хронічна серцево судинна недостатність. Атеросклеротична хвороба серця з гіпертензією; копію свідоцтва про смерть, серії ДНР №059718, яке видане Микитівським відділом ЗАГС м. Горлівки Державної [PERSON] Міністерства юстиції ДНР 20 січня 2017 року, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO],\~ померла 18.01.2017 року в смт. Зайцево Микитівського району м. Горлівка ДНР; довідку про причину смерті (форми №106/у №3), завірену печаткою Центру первинної медико-санітарної допомоги м. Горлівки, в якій зазначено, що [PERSON], [INFO], померла 18.01.2017 року внаслідок хронічної серцево судинної недостатності. Атеросклеротична хвороба серця з гіпертензією.(а. с. 6, 10, 11, 12). Даними свідоцтва про народження підтверджується, що [PERSON] (рос. Шеин) П.Є., [INFO], є сином [PERSON] (рос. Шеиной) В.А. (а. с. 7). Згідно свідоцтва про поховання від 25.01.2017 року №000744, завіреного печаткою КП "Зайцевесервіс" Зайцівської селищної ради та договір замовлення, заявник [PERSON] 19.01.2017 року поховав [PERSON] на комунальному кладовищі "Староруське", розміщеному в смт. Зайцеве по вул. Єсєніна, на підставі свідоцтва про смерть №059718 ДНР виданого 20.01.2017 року, про що в книзі реєстрації поховань зроблено запис під реєстраційним №67 (а. с. 10). Оскільки заявник [PERSON], який є громадянином України, має зареєстроване постійне місце проживання на території України (а. с. 13); його мати [PERSON], [INFO], також була громадянкою України, але померла 18.01.2017 року на території, яку визнано тимчасово окупованою територією, про що було видано свідоцтво про смерть, яке не є дійсним в Україні; вказана обставина унеможливлює отримання сином померлої свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України; з метою захисту законних прав та інтересів громадянина України [PERSON] належить встановити факт смерті його матері, що необхідно для реєстрації смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану. За таких обставин, заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved