Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

У зв`язку з тим, що його колишня дружина - [PERSON] , відповідачка у справі, є зареєстрованою і проживає у житловому будинку [ADDRESS] , власниками якого є він та його брат [PERSON] , 06 травня 2010 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано і вона немає жодних правових підстав користуватися належним йому будинком, але займає дві кімнати в будинку, порушує правила співжиття, що призводить до неможливості спільного проживання і наносить шкоду його здоров`ю, не надає допомоги по утриманню житлового будинку і оплаті комунальних послуг, її реєстрація в будинку спричиняє додаткові матеріальні витрати, позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусове її виселення з житлового будинку та стягнути з неї судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задоволити. Пояснив, що на підставі договору дарування з 2013 року він є власником 1/2 частини спірного житлового будинку, в якій також проживає відповідачка, яка самовільно захопила 2 кімнати в належній йому частині будинку, до яких його не допускає, застосовує фізичне насильство до його матері, а їх спільний син - до нього, у зв`язку з чим, він неодноразово викликав поліцію. Зазначив також, що з 2003 року не спілкується з відповідачкою, і хоча виселитися він позивачку не просив, саме з того часу в нього виникло бажання її виселити, про що він її повідомляв. Вказав також, що є інвалідом ІІІ групи, має у власності вищезгадану частину будинку, зробив до неї добудову, зробив ремонт, однак фактично туди не заходить, оскільки боїться, що син може через це його побити, їсти та митися ходить до своєї матері, телевізор дивитися відповідачка перешкоджає та створює незручності, висловлюючись різними словами в його адресу. Комунальні послуги за належну йому частину будинку сплачує відповідачка. Крім того, вказав, що відповідачка у власності має житловий будинок у с.Нова Мощаниця Здолбунівського району, який знаходиться за 35 кілометрів від с.Корнин Рівненського району і вона може там проживати, однак цього не робить. Вважає, що проживання відповідачки в його частині будинку перешкоджає йому в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, створює йому незручності, відповідачка постійно порушує правила співжиття, а тому є підстави виселити її з будинку. Представник позивача, адвокат Сермяга Д.А. в судовому засіданні позов підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві. Пояснив, що з 2010 року шлюб між сторонами розірвано, а з 2003 року між сторонами немає ніякого спілкування. Зазначив, що позивач звертався до Корнинської сільської ради з приводу того, чи попереджувалася відповідачка про можливе наступне виселення, на що отримав відповідь, що це не є компетенція сільської ради і рекомендації вирішення спору самостійно. Щодо відповідачки зазначив, що вона незаконно проживає в будинку позивача, провокує конфлікти, створює перешкоди власнику у користуванні ним його власністю. Виходячи з вищевикладеного, просить позов задоволити у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні дав пояснення, що будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування належить в рівних частинах по 1/2 йому та позивачу. Частини будинку розділені, мають окремі входи і отримують окремі платіжки за комунальні послуги. В своїй частині житлового будинку він проживає разом зі своїми батьками, інколи до них приходив проживати позивач, але після заяв відповідачки, що позивач в належній йому частині вищезгаданого житлового будинку не проживає, було вирішено що він повинен жити саме в своїй частині будинку. Пояснив також, що свого часу, батько будучи власником будинку, звертався до суду з метою виселення відповідачки, однак в позові було відмовлено і одночасно відповідачці винесено попередження. Вказав також, що після того, як 21 листопада 2018 року у брата - позивача у справі - стався четвертий інсульт, а відповідачка, яка проживає в частині будинку брата, про даний факт змовчала, не повідомила ні швидку, ні його з батьками, тому [PERSON] в своєму дворі він бачити не хоче. Вважає, що є всі підстави виселити відповідачку з частини будинку, яка належить позивачу, тому просить позов задоволити. Відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що не погоджується з позовними вимогами і вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, просить в позові відмовити з огляду на наступне. По-перше, в даному будинку вона проживає протягом 35 років, заселилася до даного будинку на законних підставах, оскільки на момент заселення являлася дружиною позивача, та навіть попри розірвання шлюбу в силу ч.4 ст.156 ЖК України продовжує там проживати. Тому твердження позивача, про те що вона самовільно зайняла дві кімнати в будинку, а також те, що факт розірвання шлюбу позбавляє її права проживати в даному будинку є необґрунтованими та безпідставними. По-друге, вказує що правил співжиття не порушувала жодного разу, такі доводи позивача спрямовані виключно на введення суд в оману, оскільки відносно неї жодної постанови про вчинення насильства в сім`ї не постановлялося, більше того, позивачем додано до справи копії постанов, якими саме його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї. Долучені до позову постанови роздруковані з Єдиного державного реєстру судових рішень, тому відомості про осіб у них приховані, чим позивач вводить суд в оману. По-третє, звертає увагу суду на те, що саме вона самостійно та повністю сплачує всі платежі за комунальні послуги, зокрема за споживання електроенергії, оскільки у будинку немає газопостачання та наявне лише пічне опалення. По-четверте вказує, що твердження позивача стосовно того, що вона має інше житло не відповідають дійсності, оскільки згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 274 від 04 вересня 2020 року, будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - є непридатним для проживання. Крім того, вказує, що постійно проживає в с.Корнин, де має постійне офіційне місце роботи, а позбавлення її житла в с.Корнин автоматично позбавить її і роботи, а відповідно і основного джерела доходу. По-п`яте зазначає, що попередній власник даного житлового будинку, який є батьком позивача і який подарував даний житловий будинок в рівних частинах позивачу і його брату - [PERSON] , який є третьою особою у справі, уже звертався до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до неї про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстрації та виселення, однак рішенням суду в задоволенні його позовних вимог було відмовлено. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що в спірний будинок заселилася ще в 1985 році, після одруження з позивачем, як член сім`ї власника будинку і з його дозволу. Відразу після одруження з позивачем, свекруха виділила їм 2 кімнати у вказаному будинку. З того часу вони там проживали і вели господарство, робили поточний ремонт, побудували хлів. Після укладення договору дарування ці ж 2 кімнати відійшли у власність позивача. В 2010 році шлюб з позивачем розірвала, однак продовжує проживати в даному будинку, хоча брат позивача і його батьки всіляко хочуть її звідти виселити. Зазначила, що в період шлюбу з позивачем, з метою окремого проживання від батьків, вона з позивачем будували окремий будинок за спільні кошти. Була побудована літня кухня і був фундамент під будинок. Вона намагалася через суд визнати за нею право на земельну ділянку, де будувався будинок, однак їй в позові було відмовлено і позивач продав цю земельну ділянку, через що спільного майна за період шлюбу вони не набули. Щодо порушення правил співжиття зазначила, що до адміністративної відповідальності жодного разу не притягувалася, добросовісно користується житлом, сплачує комунальні послуги, а позивач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, викликав поліцію, яка складала відповідні протоколи відносно нього і саме його було притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї. Також вказує, що в той час, коли позивач не зловживає спиртними напоями, в них нормальні відносини і сварок не відбувається, сварки вчиняються з ініціативи брата позивача, який підмовляє і його і батьків з метою її виселення. Позивачу проживати у будинку ніхто не перешкоджає, замки на кімнатні двері ніхто не встановлював. Щодо житлового будинку в с.Нова Мощаниця Здолбунівського району вказала, що дійсно має там будинок, однак він непридатний для проживання. Виходячи з того, що іншого житла вона не має, є людиною передпенсійного віку і має постійне місце роботи в с.Корнин Рівненського району, просить в задоволенні позову відмовити повністю і дати їй можливість допрацювати до пенсії. Представник відповідачки [PERSON] , яка є дочкою сторін, в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що конфлікти між батьками виникають через зловживання батьком алкогольними напоями. Однак, попри наявні між ними конфлікти, вони жили разом, а після того як до будинку вселився дядько - [PERSON] , почалися нестерпні умови. Саме дядько є ініціатором того, щоб виселити матір, а не батько - позивач у справі. Зазначила, що позивачу нічого не перешкоджає жити у будинку, оскільки в їхній частині є дві кімнати, одну з яких займає матір, в іншій може проживати батько, хоча доступ у всіх є до обох кімнат. Виходячи з вищевикладеного, просить в позові відмовити. Представник відповідачки [PERSON] , адвокат Філатова А.В., в судовому засіданні заперечила проти позову. Пояснила, що відповідачка вселилася, зареєструвалася і проживає в спірному будинку на законних підставах. Зазначила, що в даних відносинах неможливо застосовувати правила сервітуту, оскільки такий між сторонами не встановлювався, правила співжиття відповідачкою не порушуються, підстави для її виселення відсутні, а тому позов є таким, що до задоволення не підлягає. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до договору дарування від 30 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Шпинтою А.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 1072, [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Своє право власності на належні їм частки вони зареєстрували у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 11903878 від 30 жовтня 2013 року та інформаційною довідкою № 194588155 від 23 грудня 2019 року відповідно. Одночасно з укладенням договору дарування житлового будинку, було укладено договір дарування і земельної ділянки, на якій розташований цей будинок. Як власники вищезгаданого нерухомого майна 21 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про порядок володіння та користування спільним майном, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Тобінським О.І., зареєстрований в реєстрі за № 475. Технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] виготовлений КП "РОБТІ" також на ім`я [PERSON] та [PERSON] Разом з позивачем у належній йому частині житлового будинку проживає його колишня дружина - [PERSON] , що сторонами не заперечується. Відповідачка проживає в будинку з моменту укладення шлюбу, який розірвано 06 травня 2010 року. Згідно інформаційної довідки № 180739276 від 12 вересня 2019 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 04 вересня 2019 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Рівненської області, зареєстрованого в реєстрі за № 387. В акті обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04 вересня 2020 року № 274, виданого Новомощаницькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області, зазначено, що вищезгаданий будинок на даний час непридатний для проживання, що підтверджує доводи відповідачки про те, що іншого житла вона немає. Як стверджує відповідачка вона повністю оплачує комунальні послуги, які надаються до належної [PERSON] частини вищезгаданого домоволодіння, і ці її доводи не спростовані в ході розгляду справи, а підтверджуються квитанціями банку, копії яких знаходяться в матеріалах справи і визнанням даного факту позивачем безпосередньо в судовому засіданні. Судом також встановлено, що в цій сім`ї виникають часті сварки з різних приводів, однак доказів того, що в результаті таких сварок працівниками поліції були складені протоколи відносно [PERSON] і її було притягнуто до адмінвідповідальності, суду не надано. Копії трьох постанов суду про притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства, які долучені до позову і знаходяться в матеріалах справи знеособлені, встановити, що саме відповідачку було притягнуто до даного роду відповідальності неможливо. Крім того, справи про адмінправопорушення відносно особи закриті за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Більше того, відповідачка в судовому засіданні заявила, що надані позивачем постанови про притягнення саме його до відповідальності. Тому суд не приймає дані постанови, як належні та допустимі докази. Будь-яких попереджень від офіційних органів відповідачці [PERSON] не надходило. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 156, частиною першою статті 116 ЖК України. Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Частина 2 статті 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Як встановлено судом, відповідачка поселилася в будинок з дозволу на час заселення власника даного майна, як член його сім`ї. Протягом тривалого періоду проживання в даному житловому будинку (понад 35 років) відповідачка допомагала в підтриманні будинку у належному стані, в будинку відповідачка проживає по даний час і іншого житла немає, будь-яким чином не порушує права власності позивача на будинок, тому суд вважає, що законних підстав для її виселення і зняття з реєстраційного обліку немає. Одного лише небажання позивача та третьої особи щоб відповідачка проживала в будинку, недостатньо для її виселення. Що ж стосується порушення відповідачкою правил співжиття і її виселення на підставі ст.116 Житлового кодексу України, то дійсно згідно вказаної статті таке можливе, але для цього необхідно, щоб відповідачка офіційно попереджалася про таке виселення. Однак позивач не надав суду таких попереджень, а відповідачка в суді ствердила, що таких попереджень їй не було, а відповідно до ст.81 ЦПК України саме на позивачу лежить обов`язок по наданню таких доказів. Що стосується посилання позивача на той факт, що право користування житловим будинком відповідачкою є по своїй суті сервітутом, який може бути припинений рішенням суду, то воно не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Згідно ч.1 ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Частиною 1 ст.402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Стаття 406 ЦК України передбачає підстави для припинення сервітут, серед яких: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Крім того, вищезгаданою нормою визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Аналізуючи норму закону, яка передбачає припинення сервітут, підстави для задоволення позову виходячи з вищезгаданої норми відсутні, оскільки поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом немає, відповідачка від сервітуту не відмовилася, обставина, яка була підставою для встановлення такого сервітуту не відпала, оскільки факт розірвання шлюбу не є підставою для виселення, відповідачка постійно користується житлом та є живою. Обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту позивачем не надано, використання житлового будинку не за призначенням не встановлено. Посилання позивача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року суд не може застосувати в даному випадку, оскільки, на думку суду, дана постанова винесена в окремому конкретному випадку і не стосується даної справи. Крім того, суд звертає увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року, у якій Верховний Суд зазначив наступне. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Оцінюючи обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов є недоведеним належними доказами, а тому в його задоволенні необхідно відмовити. В зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed