Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

04.05.2019 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила змінити розмір аліментів, визначений рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.09.2013 року та стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, до повноліття дитини і в подальшому при зміні розміру соціальної допомоги для дітей певного віку автоматично перераховувати суму стягнутих аліментів; стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на лікування дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до покращення стану здоров`я дочки. В обгрунтування позову зазначила, що на утримання сина з відповідача стягуються аліменти на підставі рішення суду в розмірі 500 грн. щомісячно і до повноліття. Вказує, що з моменту прийняття даного рішення суду у неї змінився матеріальний стан. Так, з часу присудження аліментів, які були визначені судом в розмірі 500 грн. на дитину через інфляційні процеси значно підвищилась вартість життя. У зв`язку з цим такий розмір аліментів не може забезпечити належний рівень її матеріального утримання, оскільки він не відповідає 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Їй самій тяжко утримувати дочку, оскільки на її одяг, харчування, навчання, розвиток потрібні значні кошти. Натомість вказує, що стан здоров"я відповідача та його матеріальне становище дозволяють йому надавати утримання на дитину у більшому розмірі, зокрема у сумі 2000 грн. щомісячно, так як він є фізично здоровим, неофіційно працює, від чого отримує доволі великі мінливі нерегулярні доходи. Крім цього вказує, що дитина є хворою, має інвалідність, потребує постійного лікування та занять в спеціалізованих закладах. Дитина щоденно відвідує Березівський спеціалізований садочок та в подальшому піде навчатися в Березівську спеціалізовану школу, на що потрібні значні кошти, зокрема, на проїзд. А тому, просить призначити відповідачу також, додаткові витрати на дитину в розмірі 500 грн. щомісячно до покращення стану здоров`я дитини. 14.05.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15.07.2019 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Сторони в судове засідання не прибули. В судове засідання позивач не прибула, натомість подала письмову заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала, які просила задовольнити. Відповідач повторно не з"явився в судове засідання. Враховуючи те, що про час і місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав, заяв про відкладення розгляду справи не надходило, а тому суд постановляє ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних доказів у справі, проти чого від позивача заперечень не поступило. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] /а.с.4/. Відповідно до виконавчого листа, виданого на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 вересня 2013 року у справі № 285/4030/13-ц, з [PERSON] , відповідача у справі, стягнуто на користь позивача у справі, аліменти на утримання їх неповнолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 28.08.2013 року і до повноліття/а.с.10/. Неповнолітня дитина [PERSON] є дитиною інвалідом, що підтверджується копією медичного висновку № 22/1, який дійсний до 2030 року, має хворобу "Дитячий аутизм"/а.с.11/ У зв`язку з своєю хворобою дитина потребує постійного лікування та спеціального навчання. Так, дитині рекомендовано спостереження лікаря невролога, ортопеда, ЛФК за методикою центру, велотренування, плавання тощо. Неповнолітня дитина проходила курс реабілітації. Як вбачається з довідок КЗ "Березівський навчально-реабілітаційний центр" Житомирської обласної ради ( місцезнаходження - Житомирський район, с. Березівка ) від 08.09.2016 року та 26.06.2019 року [PERSON] зарахована до дошкільної групи в КЗ і не перебуває на повному державному утриманні; у 2018-2019 р. дійсно навчалася в дошкільному відділенні КЗ на короткотривалому перебуванні в присутності матері з 09 год. до 13 год. Відповідач, згідно посилань позивача, отримує достатній дохід, оскільки неофіційно працює, є здоровим та працездатним, чого не було спростовано останнім. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Так, ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, суд дійшов висновків, що з моменту прийняття рішення судом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно суттєво змінились обставини, за яких суд виходив при встановлені такого розміру аліментів. Крім того, розмір стягуваних з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини є меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначеного ЗУ "Про Державний бюджет України на 2019 рік". Також, відповідно до вимог ст. 185 Сімейного Кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СКучасті в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов"язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв"язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов"язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред"являвся. У такому випадку такий батько зобов"язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. А тому, враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на утримання якої стягуються аліменти, матеріальне становище позивача, та відповідача та, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, суд приходить до висновку, що слід змінити розмір аліментів, та стягувати з відповідача щомісячно аліменти у сумі 2000 грн. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили /п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"/. Що стосується вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі 500 грн. щомісячно, то дана вимога не підлягає задоволенню. Так, позивачем усупереч вимогам ст.ст. 76-79 ЦПК України не надано жодного доказу щодо розміру додаткових передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину, що позбавляє суд можливості визначити їх загальний розмір та участь у них кожного з батьків, тому вимога позивача про стягнення додаткових витрат є необгрунтованою Також не підлягає задоволенню вимога позивача в частині автоматичного перераховувати суми стягнутих аліментів в майбутньому при зміні розміру соціальної допомоги, як така, що не грунтується на вимогах закону. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial