Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

20.02.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до ВАТ «Содовий завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що вона з 10.08.1987 року по 05.11.2001 року працювала у відповідача на різних посадах, а 05.11.2001 року вона була звільнена з роботи. При її звільнені з підприємства відповідач був зобов'язаний провести з нею повний розрахунок, однак цього не зробив, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем, що є порушенням ст. 116 КЗпП України. Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою, щодо виплати заборгованої заробітної плати, але кожний раз отримувала відмову щодо цього через відсутність нібито коштів. Рішенням Слов'янського міського суду від 06 листопада 1997 року заборгованість по заробітній платі у сумі 907,47 грн. стягнута з відповідача, але їй досі не виплачена. Вважає, що відповідач повинен їй виплатити її середній заробіток за увесь час затримки виплати розрахунку при звільненні, який за період з 12.11.1997 року станом на 16.02.2015 року складає 49072,20 грн., з розрахунку 11,32 грн. (середньоденний заробіток) х на 4335 (кількість робочих днів за весь час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 12.11.1997 року по 16.02.2015 року = 49072,20 грн.). У зв'язку із затримкою виплати заробітної плати відповідач також повинен виплатити йому компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати у сумі 3298,78 грн. за період 1998-2000 роки відповідно до індексу інфляції. Також вважає, що протиправними діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, пов'язаних з трудовими правовідносинами, яка виявилась у моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем її законних прав та інтересів в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд, вона втратила налагоджені нормальні життєві зв'язки, через що вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації її життя, для матеріального забезпечення себе та своєї родини. Моральну шкоду вона оцінює у 3000,00 грн. Просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 49072,20 грн., компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 3298,78 грн. та моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод» - ліквідатор Магдєєва Н.М. у судове засідання не з'явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій позовні вимоги не визнала, обґрунтувавши тим, що заборгованість по заробітній платі в сумі 907,47 грн. рішенням Слов'янського міського суду стягнута з ВАТ «Содовий завод» та вказана заборгованість знята з бухгалтерського обліку з 1997 року, також просила відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із дією мораторію на застосування економічних санкцій стосовно підприємств-банкрутів. Суд, вивчивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних обставин: Як встановлено у судовому засіданні, позивач з 10.08.1987 року по 05.11.2001 року працювала у відповідача на різних посадах, а 05.11.2001 року вона була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України (а.с.6-10). Із довідки № 1-85 від 10.02.2015 року слідує, що середня заробітна плата позивача за останні два місяця складає 39,66 грн. (а.с.11). Рішенням Слов'янського міського суду Донецької області від 06 листопада 1997 року на користь позивача стягнута заборгованість по заробітній платі у сумі 907,47 грн. (а.с.12). Ухвалою Господарського суду Донецької області від 02.04.2013 року продовжено строк ліквідаційної процедури по справі № 5/174Б про банкрутство ВАТ «Содовий завод» м. Слов'янська. Суд, розглядаючи справу, виходив з наступного чинного законодавства України: Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не реже двух разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). З аналізу ч. 6, ч. 7 ст. 12 зазначеного Закону видно, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Таким чином суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", тому зазначені вимоги підлягають задоволенню. Зазначена правова позиція стосовно того, що вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 жовтня 2012 року у справі 6-121цс12 і обов'язкова для застосування судами під час розгляду справ за аналогічними позовами. Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати, то суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Між тим, згідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачем не надано доказів на підтвердження виплати йому заборгованості та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації; відсутні данні про розмір заборгованості по місяцях за яки вона утворилася. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання стосовно стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до абзаців 5,6,7,9,10 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,2371 цього кодексу - у трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст. 2371 КЗпП України. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті (2371) не встановлено. Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. А тому, Конституційний Суд України, вище зазначеним рішенням вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, а тому суд не приймає посилання відповідача на те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач по теперішній час фактично з позивачем при звільненні не розрахувався. Однак, відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя У зв'язку з цим, враховуючи обставини справи, відсутність навмисних дій з боку відповідача та його скрутне матеріальне становище, що потягло за собою визнання відповідача банкрутом, тривалий час не звернення позивача з вимогами про стягнення моральної шкоди (протягом 13 років), ненадання в судовому засіданні доказів на підтвердження фізичних та духовних страждань, а також те, що визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем сам по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану позивачу, суд вважає, що в стягненні моральної шкоди з відповідача на користь позивача належить відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial