Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

27 липня 2015 року позивач звернувся з даним позовом до суду. Позовні вимоги мотивує тим, що 23 червня 2015 року при укладенні з відповідачем договору лізингу представником відповідача йому не було роз'яснено призначення платежу, який виявився не частиною оплати вартості транспортного засобу по договору, а адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору; вказаний пункт договору порушує принципи добросовсності і справедливості, платіж не є лізинговим платежем, відповідач не обгрунтував співмірності його розміру. Кредитодавець зобов'язаний перед укладенням договору повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови: форми забезпечення, тип відсоткової ставки, вартість кредиту та послуг з оформлення договору, варіанти повернення кредиту та ін. У нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, представник відповідача не надала достовірної інформації та спонукала швидше підписати його. Таким чином, позивач вважає, що представником компанії його введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Не маючи юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав не потрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу. Крім цього, в п 12.1 вказано, що при розірванні договору поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, адміністративний платіж поверненню не підлягає. Дана умова є незаконною і несправедливою, що призводить до її недійсності. Спірний договір завдав позивачу збитків, які повинні бути відшкодовані винною особою. Просить визнати п. 12.1 договору фінансового лізингу №01617 від 23 червня 2015 року недійсним; розірвати даний договір; стягнути з відповідача сплачені кошти в розмірі 50000 грн. та банківську комісію в розмірі 500 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав, зазначених у позовній заяві, і пояснив, що перед укладенням договору представник відповідача не надав йому необхідної інформації, практично не дав часу для прочитання і вивчення змісту договору, йому пояснили, що автомобіль коштуватиме 250000 грн. і він отримає його в найближчі дні. Сплачуючи 50000 грн., вважав, що це авансовий платіж. Коли поскаржився, що своєчасно не отримав автомобіль, йому запропонували розірвати договір. Представник відповідача в судове засідання вдруге не з'явився, хоча своєчасно був повідомлений про місце, дату і час розгляду справи судовою повісткою, надісланою рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням. Про причину неявки суд не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Під час розгляду справи позивач не навів доказів, які б підтверджували, що спірний договір суперечить Цивільному кодексу чи іншим законам. Він є дієздатною особою, при укладенні правочину його волевиявлення було вільним, договір був спрямований на отримання предмету лізингу. Частиною 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, в тому числі мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту. Договір № 01617 фінансового лізингу було укладено між ТзОВ "Євролізинг Україна" та [PERSON] 23 червня 2015 року (а.с. 13-18). Відповідно до п.п. 17.2, 17.4 підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього; та отримання усіх коректно викладених пояснень від представника товариства, що стосуються змісту договору, проінформований про всі можливі витрати та ризики у зв'язку з укладанням договору, уважно прочитав та зрозумів його, отримав повну необхідну, достовірну інформацію. В п. 12.1 договору передбачений порядок розірвання договору за бажанням лізингоодержувача, що спростовує твердження позивача про відсутність можливості розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача. Суд приходить до висновку, що позивач добровільно, без будь-якого примусу уклав спірний договір з відповідачем, ним не наведено доказів ненадання відповідачем інформації по договору, не вказано, яку саме важливу для нього інформацію не повідомив представник відповідача, в тому числі, яку він просив надати. Підписавши договір, позивач погодився з його умовами, що зазначено в п. 17.2. Згідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Отже, згідно положень вищезазначеного закону, перелік можливих, обумовлених сторонами, лізингових платежів не є вичерпним. Крім цього, позивач посилається на положення ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", в якій зазначено, що нечесна підприємницька практика забороняється; така практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. В той же час ним не пояснено, яким конкретно способом його було введено в оману з переліку форм нечесної підприємницької практики, перерахованих у частинах 2, 3 ст. 19 даного закону, не доведено умислу на такі дії з боку відповідача, даний факт нічим не підтверджено. У позовній заяві відсутнє посилання на таку підставу визнання договору недійсним (ст. 230 ЦК України). Умова п. 12.1 договору лізингу про часткове повернення авансового платежу та не повернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору за ініціативою позивача не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки така норма в повній мірі узгоджується з вимогами ст.ст. 651-653 ЦК України щодо умов розірвання договору. Згідно умов договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання від нього адміністративного платежу, авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Оскільки позивач не сплатив авансовий платіж, то на момент звернення позивача до лізингодавця із заявою про розірвання договору лізингу, строки передачі предмета лізингу не тільки не настали, але і не почали свій перебіг. Позивач не обгрунтовав, в чому полягає несправедливість положень укладеного між сторонами договору і в якій частині він суперечить закону "Про захист прав споживачів". Посилання позивача на п. 3.6 Правил надання банками України інформації про те, що банки не мають права встановлювати платежі за дії, які банк здійснює на власну користь, суд не приймає до уваги, так як позивач уклав договір не з банком, а з господарським товариством. Не доведений також факт завдання шкоди позивачу підписанням спірного договору. На підставі викладеного суд вважає, що у визнанні договору недійсним та стягненні з відповідача коштів потрібно відмовити.

Outcome: dismissed