Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] з позовом про захист прав споживачів, визнання протиправними дій щодо розголошення банківської таємниці та такими, що здійсненні із використанням нечесної підприємницької практики, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 08.11.2018 Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження по зазначеному позову, розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач свої вимоги мотивував тим, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №490059483 від 18.03.2008, відповідно до якого позивачу надані кредитні кошти у розмірі 4543,37дол.США для купівлі транспортного засобу «ЗАЗ», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Оскільки позивачем з 2009 року виконувалися не у повному обсязі договірні зобов`язання, Банк звернувся до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз», відповідно до рішення третейського суду від 27.01.2009, з [PERSON] стягнуто на користь Банка заборгованість по кредитному договору в сумі 32554,28грн. Як убачається з листа Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м.Києві від 30.05.2019, 28.03.2012 виконавче провадження було закінчено як фактичне виконання рішення, згідно п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», а станом на 30.05.2019 відкритих виконавчих проваджень стосовно позивача немає. Однак в період з 2012 року по сьогоднішній день здійснюються постійні телефоні дзвінки позивачу представниками відповідача, з вимогами погасити на думку Банка борг по кредитному договору в розмірі 700000,00грн. Крім того телефонні дзвінки здійснюються не тільки позивачу, а і його родичам та партнерам по бізнесу, надсилаються листи з погрозами про відвідування відповідачем помешкання позивача, погрози про звернення до суду та до правоохоронних органів. Також листи містять зображення тюремних решіток та наручників з відповідними залякуваннями «зміни свій статус». У зв`язку з викладеним позивач вважає, що банком порушується банківська таємниця щодо не розголошення особистих даних клієнта, банк здійснює нечесну підприємницьку практику яка є дуже агресивною, тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 12.12.2018 до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , з якого вбачається, що дійсно між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір від 18.03.2008 № 490059483. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 18.06.2014, по справі №1723-5/410/14, з [PERSON] стягнуто на користь Банка заборгованість по кредитному договору в сумі 718538,20грн. На виконання вказаного рішення, 29.08.2014 Новозаводським районним судом м.Чернігова видано виконавчий лист, який в подальшому перебував на виконання в Деснянському районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у місті Києві. Постановою Деснянського ВДВС м Києва ГТУЮ у м.Києві від 01.11.2016 виконавчий лист повернуто без виконання у зв`язку з відсутністю майна позичальника на яке можливо звернути стягнення, тобто на сьогоднішній день кредитні зобов`язання позивача перед банком не виконанні. Крім того, зазначено, що під час перебування виконавчого листа на виконання, Законом України «Про виконавче провадження» передбачена низка заходів примусового виконання та дії посадови осіб які спрямовані на виконання виконавчого провадження. Водночас представник відповідача звертає увагу, що доводи позивача, наведені у позовній заяві, не відповідають обставинам справи та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. З твердження позивача про відсутність заборгованості за кредитним договором, можна зробити висновок, що дії позичальника направлені на ухилення від виконання обов`язків передбачених кредитним договором, а тому введення суд в оману щодо фактичних обставин справи. У зв`язку з викладеним просили в позовній заяві відмовити повністю. 03.09.2019 від представника позивача адвоката Петришака А.Я. до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, з посилання на те, що рішення третейського суду від 18.06.2014 винесено після внесення змін до Закону України «Про третейські суду», а саме: Законом України «Про внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суду» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суду не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Крім того, позивачем вживаються заходи щодо скасування рішення третейського суду від 18.06.2014 та визнання виконавчого листа, таким що не підлягає виконанню. Також зазначено, що з моменту виникнення заборгованості та по сьогоднішній день саме з боку відповідача вчиняються дії, що полягають на примусі, докучанні, неналежного впливу на позивача, що заборонено законом. 02.10.2019 від представника відповідача Радченко В.Ю. надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначено, що позиція АК «Альфа-Банк» залишається незмінною (викладена у відзиві на позовну заяву), так як всі дії були здійснені відповідачем по відношенню до позивача в межах чинного законодавства України. Крім того звернули увагу суду на судове рішення, яким у задоволенні заяви [PERSON] про визнання виконавчого листа №715/8345/14 таким, що не підлягає виконанню відмовлено повністю та не те, що аргументація у відповіді на відзив на позовну заяву позивача аналогічна заявленим вимогам у справі №715/8345/14. 10.10.2019 від представника позивача адвоката Петришака А.Я. до суду надійшли пояснення на заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначено, що заборгованість за кредитним договором створена відповідачем штучно, зі зловживанням цивільними правами. Враховуючи, що виконавче провадження закрито з підстав фактичного виконання рішення, правовідносини за кредитним договором припинені. Вважають, що відповідач веде нечесну підприємницьку практику незважаючи на той факт, що правовідносини між сторонами припинені, продовжує нараховувати відсотки та штрафні санкції за кредитним договором. Представник позивача - адвоката Петришак А.Я. в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі посилаючись на викладені обставини в позові, відповіді на відзив відповідачата поясненнях. Представник відповідача Лимар О.А. в судовому засіданні заперечував у задоволенні позову, надавши суду відповідні заперечення. При цьому вказав, що відповідачем не було розкрито банківську таємницю про наявність кредитних рахунків або індивідуальних даних позивача. Посилання позивача на здійснення банком нечесної підприємницької практики та вимоги щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними в зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення присутніх в судовому засіданні учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання дійшов висновку про відмову у позові, з таких підстав. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені та підтвердженні матеріалами справи наступні факти та їм правовідносини. 18.03.2008 між [PERSON] та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №490059483, відповідно до якого [PERSON] надані кредитні кошти у розмірі 4543,37дол.США для купівлі транспортного засобу «ЗАЗ», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , з терміном повного повернення кредиту - 18.03.2011. 27.01.2009 Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз», з [PERSON] стягнуто на користь ЗАТ «Альфа-Банк» заборгованість по кредитному договору в сумі 32554,28грн. 18.06.2014 Рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз», з [PERSON] стягнуто на користь ЗАТ «Альфа-Банк» заборгованість по кредитному договору в сумі 718538,20грн. На виконання вказаного рішення, 29.08.2014 Новозаводським районним судом м.Чернігова видано виконавчий лист, який в подальшому перебував на виконання в Деснянському районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у місті Києві. Крім того з листа Деснянського ВДВС м Києва ГТУЮ у м.Києві від 30.05.2018 убачається, що 27.05.2011 державним виконавцем виносилася постанова про розшук майна боржника; 28.03.2012 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (фактичне повне виконання рішення), згідно п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження»; 17.01.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанова про арешт майна боржник; 01.11.2016 постановою Деснянського ВДВС м Києва ГТУЮ у м.Києві виконавчий лист повернуто без виконання у зв`язку з відсутністю майна позичальника на яке можливо звернути стягнення. 29.07.2019 приватним виконавцем Кошарським О.В., постановою відкрито виконавче провадження № 59667934 про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Альфа-Банк» заборгованість по кредитному договору в сумі 718538,20грн та судових витрат по сплаті третейського збору в сумі 400грн. 04.10.2019 Ухвалою Чернігівського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою на ухвалу Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04.09.2019 у справі про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 07.10.2019 Ухвалою Чернігівського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі за заявою [PERSON] про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнській Фінансовий Союз» від 18.06.2014 за позовом ЗАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. Отже, суд зауважує, що посилання представника позивач на протоколи опитування особи (очевидця), якій відомі фактичні обставини, що мають значення для надання правової допомоги, осіб: [PERSON] від 25.09.2018; [PERSON] від 01.10.2018; [PERSON] від 27.09.2019; [PERSON] від 19.10.2018, як на доказ розкриття банківської таємниці та нечесної підприємницької практики, оцінює критично, з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв`язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов`язання за таким договором. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом. Банківською таємницею згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є - інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації; інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності. Правова охорона прав власника банківської таємниці починається з моменту укладання в письмовій формі договору між клієнтом - з одного боку, та банківською установою - з іншого. Банки зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом. Службовці банку при вступі на посаду підписують зобов`язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов`язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов`язків. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта; відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених Законом про банки і банківську діяльність. Таким чином, законодавством не заборонено надання інформації, що містять банківську таємницю, і представникам. Банк розкриває інформацію, що складає банківську таємницю, на (запит) вимогу клієнта/представника клієнта (ст. 1076 ЦК України, ст. 62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»); державних органів, визначених у ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; Національного банку України. Також банк може розкрити таку інформацію з власної ініціативи. Так відповідно до частини третьої статті 61 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних»). Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно із норм ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики, яка включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; вживання образливих або загрозливих висловів; загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача. При цьому представником позивача в судовому засіданні не доведено, що інформацію про наявність у [PERSON] рахунків в АТ «Альфа Банк», заборгованості, індивідуальні дані були безпідставно надані саме відповідачем АТ «Альфа Банк» третім особам. Суд не може обґрунтовувати своє рішення припущеннями, що нібито по телефону треті особи здійснювали не правомірні дії, оскільки матеріали справи не містять правових доказів які саме треті особи телефонували, відправляли смс-повідомленя, приходили та погрожували, суду не надані конверти, листи з погрозами або зі зображенням тюремних решіток та наручників на які посилався представник позивач, як в позовній заяві так і в судовому засіданні. Водночас судом установлено, що АТ «Альфа-Банк» не укладали з третіми особами будь-яких договорів щодо продажу або відступленню прав по кредитному договору №490059483 від 18.03.2008. Поширення персональних даних та відомостей, що становить банківську таємницю або по відношенню до [PERSON] нечесної підприємницької практики представником позивача таких доказів суду не надано. Частина 2 статті 16 ЦК України встановлює перелік цивільно-правових (матеріальних) способів захисту прав та інтересів. Їх суть полягає у тому, що за їх допомогою відновлюється майновий стан особи, усуваються перешкоди на шляху здійснення права або невизначеність правового стану та фактів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, так і від характеру його порушення. Також, позивач стверджував про те, що АТ «Альфа-Банк» порушуються зобов`язання за кредитним договором, оскільки вже врегульоване питання про стягнення боргу за кредитним договором, а Банк і досі вимагає погасити не існуючу заборгованість. Таким чином, фактично мають місце спірні правовідносини щодо правомірності підстав нарахування заборгованості по кредитному договору, що не є предметом спору даного провадження. Однак, як установлено судом, позивачем вже обраний спосіб захисту щодо визначення правомірності нарахування йому заборгованості по кредитному договору №490059483 від 18.03.2008, який нині розглядається Чернігівським апеляційним судом. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про захист прав споживачів, визнання протиправними дій щодо розголошення банківської таємниці та такими, що здійсненні із використанням нечесної підприємницької практики, відшкодування матеріальної та моральної шкоди не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем та його представником не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення Закону (закон "Про захист прав споживачів"), які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином, за наслідками розгляду справи не встановлено, що відповідачем порушувалися права позивача, а тому спірні правовідносини на які посилався представник позивача не поширюються на положення Закону України «Про захист прав споживачів», і тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави пропорційно до розміру позовних вимог у розмірі 3073,60грн.

Outcome: approved