Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

31 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації від 29.03.2000 р. № 4733-р та свідоцтво про право власності на житло, виданого 30 березня 2000 р. № 2202\\ж , видане відповідачам на квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки на час здійснення приватизації до складу квартири як житлове приміщення увійшли приміщення сараю літ. Г, які є допоміжними приміщеннями , отже повинні перебувати у спільній сумісній власності усіх співвласників квартир за вказаною адресою. В судовому засідання позивач не з'явився, направив свого представника, яка позов підтримала та просили про його задоволення. Також зазначала, що про факт існування та незаконність вказаного розпорядження позивач дізнався лише у жовтні 2014 року з листа відповідача за результатами відповідної перевірки за його заявою, отже позов поданий в межах строку позовної давності. Відповідачка [PERSON] , яка є представником і іншіх відповідачів [PERSON], та [PERSON], позовні вимоги не визнала за необгрунтованістю, оскільки жодним чином права позивача не порушені. Звернула увагу суду на те, що спірні підсобні приміщення були звиділені у користування її родині ще в 1998 році і увійшли до складу квартири при її приватизації на законних підставах. Позивач є власником декількох квартир та приміщень у будинку по [ADDRESS], які використовує для виготовлення пам'ятників , користується територією спільного двору для складування будівельного сміття та надгробних плит, йому у користування виділені суміжні з спірним приміщенням допоміжні приміщення, отже він в вповній міоі вкористав свої права співвласника. Представник відповідача Управління Миколаївської міської визнала позовін вимоги в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 15.09.1993 року є власником однокімнатної квартири № 3 та на підсттаві Свідоцтва про право власності від 03.06.1994 року - квартири [ADDRESS]. 07.11.2013 року адміністрацією Центрального району Миколаївської міської ради було прийнято розпорядження про закріплення за [PERSON] без права продажу та передачі в орендне користування частини господарчої будівлі сараю літ. "Г" №197-р. Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.08.2014 року визнано протиправним та скасуване розпорядження Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про закріплення частини сараю літ. "Г" площею 23 кв.м за квартирою [ADDRESS] [PERSON] без права продажу та передачі в орендне користування за №197-р від 07.11.2013 року. Рішенням виконавчого комітету Центральної районної ради міста Миколаєва № 28 від 20 березня 1998 року "Про благоустрій квартир, будівництво прибудов, закріплення приміщень, змінення житлової та загальної площі" закріплено за приміщенням квартири [ADDRESS] підсобне приміщення розміром 3,90 х 7,90 м2, де мешкає [PERSON], яка займає дві кімнати житловою площею 23,0 кв.м." При цьому, як свідчить лист ТОВ "Центральний 1" від 9 грудня 2013 року № 690, інших рішень із приводу статусу приміщень будівлі літер "Г" у дворі будинку [ADDRESS] не приймалось. Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 08.04.2014 року визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської міської ради № 30/8 від 28.08.2013 року "Про скасування п.3 Рішення виконавчого комітету Центральної районної ради м.Миколаєва від 20.03.1998 року №28 "Про благоустрій квартир, будівництво прибудов, закріплення приміщень, змінення житлової та загальної площі". Як вбачається з технічного паспорту, та матеріалів технічної інвентаризації, плану загального двору за вказаною адресою, напроти будівлі "А3-1" (де розташовані діві кімнати кв. 18) розташована одноетажна будівля літер "Г" двору будинку , де станом на 2000 рік знаходилось приміщення загальними розмірами (3,9 х 7,9) м., яке складалось з двох кімнат площами 13,6 кв.м. та 9,10 кв.м., а також приміщення площею 5,4 кв.м. Згідно даних первинної технічної інвентаризації 1959 року літер Г мала статус житлового приміщення будинку, а при поточній інвентаризації 1999 року літ.Г використовувалася як сарай. Як вбачається з листа ТОВ "Центральний 1" від 9 грудня 2013 року № 690, станом на 1996 рік квартира [ADDRESS] була розташована в одноетажній у будівлі "А3-1" у дворі будинку [ADDRESS] , була ізольованою; загальною площею 25 кв.м.; двокімнатною , загальною житловою площею 23,0 кв. м., передана на баланс підприємства загальною площею 55, 8 м кв.м. Приміщення, розміром 3,9х7,9=30,8 кв.м. було виділене під господарче приміщення рішенням райвиконкому № 28 від 20.03.1998 року. Розпорядженням Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської Ради № 4733-р від 29 березня 2000 року в порядку приватизації державного житлового фонду у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] разом з квартирою [ADDRESS] були передані приміщення нежитлової споруди літер "Г" площею 9,5 кв.м. та 13,6 кв. м., що розташовані у дворі будинку [ADDRESS] на відстані 50 метрів від квартири відповідачів та відносяться до комунальної власності міста. Матеріали справи також свідчать, та сторони не заперечують того, що з метою розгляду цієї заяви відповідно до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" були складені та зібрані такі документи: розрахунок площі квартири (будинку), що безоплатно приватизується ( дозволено до приватизації близько 73 кв.м.), довідка про склад сім'ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення ;витяг з рішення виконавчого комітету Центральної районної ради міста Миколаєва № 28 від 20 березня 1998 року "Про благоустрій квартир, будівництво прибудов, закріплення приміщень, змінення житлової та загальної площі" . Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 15 ЖК України (у редакції, що діяла на період подій, що аналізуються) виконавчий комітет Центральної районної ради міста Миколаєва був єдиним компетентним органом, що здійснював повноваження власника приміщень будівлі літер "Г" у дворі будинку [ADDRESS] загальними розмірами (3,9 х 7,9) м.. За такого він мав право самостійно визначати порядок використання приміщень як житлового фонду, так і підсобних господарчих приміщень , як то приміщень будівлі літер "Г" у дворі будинку [ADDRESS] загальними розмірами (3,9 х 7,9) м., та надавати їх у користування , тобто діяв в межах своїх повноважень надавши ці приміщення у користування родині відповідачці [PERSON], як підсобні, та закріпивши їх за квартирою № 18. Відповідачка [PERSON] суду пояснила, що її родина використовували приміщення будівлі літер "Г" у дворі будинку [ADDRESS] загальними розмірами (3,9 х 7,9) м., як літню кухню, та таке відповідає призначенню цих приміщень, визначеному у встановленому законом порядку компетентним органом. Зазначене позивач не спростував. Ст. 4, 63 ЖК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин , визначала такі категорії приміщень, що мають відношення до житлового фонду: житлові приміщення - житлові будинки чи квартири у житлових будинках , підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо), які визнавались на невід'ємну частину відповідного житлового приміщення та не могли бути предметом окремого договору найму житлового приміщення; допоміжні приміщення - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку; нежилі приміщення - приміщення, що розташовані у житлових будинках, але призначені для торговельних, побутових та інших потреб, через що не входять до житлового фонду. Отже, на час прийняття оспорюваного рішення органу приватизації, спірні приміщення будівлі літер "Г" були невід'ємною частиною квартири [ADDRESS], як підсобні. Жодних доказів того , що у період з 28 березня 1998 року до 29 березня 2000 року статус окремих приміщень квартири 18 в цьому будинку як підсобного приміщення цієї квартири змінювався у встановленому законом порядку і такі приміщення визначалися саме як "допоміжні приміщення" у розумінні ст. 10 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" та рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп\\2004 суду не надано, і сам позивач про такі обставини та наявність таких доказів не посилався. Твердження позивача, що під час приватизації квартири 18 за вказаною адресою була використана Довідка з зазначенням недостовірних даних щодо дійсного технічного стану квартири, а саме що квартира [ADDRESS] складається з 4 кімнат загальною житловою площею 46,1 кв.м. (малось на увазі - 2 житлові кімнати загальною площею 23,0 кв.м., а також кімнати підсобного приміщення у будівлі літер "Г" у дворі будинку [ADDRESS] загальними розмірами (3,9 х 7,9) м., площами 13,6 кв.м. та 9,10 кв.м., в той час, як кімнати підсобного приміщення не були житловими кімнатами - також не можуть слугувати достатньою підставою для скасування оспорюваного рішення. Так, зазначена помилка, навіть у разі її наявності, не може тягнути за собою незаконності рішення органу приватизації, оскільки відповідачі [PERSON] скористалися своїм правом на приватизацію з дотриманням вимог діючого на той час законодавства про приватизацію і зазначення певних приміщень квартири як житлових кімнат чи як підсобних приміщень, наданих для обслуговування житла та були, як встановлено судом, фактично частиною відповідної квартири , - в межах дозволеної загальної площі квартири, що відповідало положенням ч. 2 ст. 63 ЖК України - не тягне за собою незаконності здійснення приватизації, адже право на набуття власності на які в порядку приватизації відповідачі мали відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".. Крім того , рішенням від 06.02.2014 року Центрального районного суду м.Миколаєва, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 04.08.2014 року, відмовлено у задоволенні позову Миколаївської міської ради до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради суть позову про визнання цього ж розпорядження незаконним та визнання свідоцтва про право власності недійсним. Посилання позивача на те, що спірні приміщення вже тривалий час знаходяться в напівзруйнованому стані не мають правового значення для вирішення даного спору, до того ж ті приміщення , які виділені самому позивачу, знаходяться в такому самому стані. Крім того, Миколаївською міською радою не приймалося рішення стосовно виключення вказаної будівлі Г зі складу будинку [ADDRESS] в зв'язку з її руйнуванням, до теперішнього часу в технічній документації вказані приміщення є наявними - що не перешкодило свого часу в 2013 році самому позивачу заявити їх до виділення в користування. До того ж, позивач є власником двох квартир в цьому будинку ще з 1993-19994 років, отже не міг не занти, про виділення певних підсобних приміщень власникам іншої квартири, а за цей час також скоритався своїм правом і отримав у користування суміжні підсобні приміщення у цьому ж будинку літер Г, про що заявлено відповідачами і визнано представником позивача в судовому засіданні. В той же час, як наголошено у пункті 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Волков проти України", яке є обов'язковим на території України, строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми (см. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, Reports 1996 IV). Так, відповідно до статті 1 ЦПК України, статті 16 ЦК України метою цивільного судочинства є захист прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Більше того, прецедентне право Конвенції визначило загальний підхід для вирішення спорів щодо позбавлення особи права власності, який передбачає, зокрема, врахування принципу пропорційності , тобто - з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. В цьому випадку несприятливим наслідком повернення спірного приміщення у комунальну власність є втрата відповідачами [PERSON] власності на частину квартири, яка є їх єдиним місцем проживання, що охороняються Прецедентним правом Конвенції, а отже - Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", втой час як позивач не приховує свого наміру отримати ці приміщення у власне користування для виробничих потреб . На підставі наведеного , суд дійшов висновку, що підстави визнання вказаних розпорядження та свідоцтва про право власності є відсутніми, оспорюване рішення не порушує права позивача, задоволення таких позовних вимог вимоги позивача вочевидь не відповідає вимогам справедливості та розумності . За такого, у задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю.

Outcome: dismissed