Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

До Слов'янського міськрайнного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного Акціонерного Товариства «ЕРДЕ БАНК» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Дана позовна заява мотивована тим, що у березні 2014 року позивачу стало відомо, що відповідач намагається стягнути з позивача заборгованість, нібито існуючу на підставі кредитного договору від 27.05.2011 року № К-63/11. Між позивачем та відповідачем 27.05.2011 року був підписаний договір № К-63/11. При цьому, у той же день на вимогу банку було підписано Додаткову угоду № 1 до даного договору. На запитання причин підписання такої угоди робітники банку відповіли позивачу, що форма кредитної лінії буде зручнішою для позичальника, оскільки він може отримувати кредит частинами за потребою. Крім того, одночасно на усю суму кредит видати неможливо. Відповідно до п. 1.1 та п. 1.2 Кредитного договору відповідач відкриває не відновлювану кредитну лінію з максимальним лімітом 600000,00 доларів з відсотковою ставкою 17% на рік з терміном повернення 26 травня 2012 року, а позивач зобов'язується повернути кредит в іноземній валюті та сплатити відсотки в порядку і на умовах, визначених в Кредитному договорі. Цільове використання кредиту - споживчі потреби. Позивач вважає, що даний кредитний договір був укладений з істотними порушеннями законодавства та не виконувався відповідачем, а тому заперечує його дійсність з огляду на наступне: 1. Відповідно до п. 1.1, 3.1.1 кредитного договору відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в межах ліміту. Пунктом 2.2 кредитного договору визначено, що видача кредиту здійснюється готівкою через касу відповідача. Проте, після підписання договору та додаткової угоди відповідач не виконав вказаного зобов'язання та грошові кошти за кредитним договором не видав. Оскільки фактично гроші за кредитним договором не видавалися, він є недійсним. Крім того, відповідно до п. 1.1., 3.1.1 Кредитного договору відповідач зобов'язався надати позивачу кредит в формі кредитної лінії з максимальним лімітом 600000,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» видача кредиту в іноземній валюті заборонено, що також свідчить про невідповідність кредитного договору нормам законодавства. Також, в порушення п. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не вказано дату видачі кредиту. Надання відповідачем позивачу грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті (доларах США) за своєю правовою природою є валютною операцією. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають правовою природою є валютною операцією. Частиною 1, 2 та 3 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» в редакції, що діяла на час укладення Договору встановлено перелік банківських операцій, що мають право здійснювати банки на підставі банківської ліцензії. Операції, визначені пунктами 1-3 частини 1 ст. 47 належать до виключно банківських операцій, здійснювати які дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Як вбачається з аналізу ст. 47 в цілому та п. 3 ч. 1 та п. п 3-7 ст. 47 право на здійснення будь-яких валютних операцій визначено виключно п.1 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» право на здійснення будь-яких валютних операцій визначено виключно п. 1 ч. 2 ст. 47 вищенаведеного Закону, а ч. 5 ст. 47 Закону встановлено, що Національний банк України встановлює порядок надання банкам дозволу на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої цієї статті. Відповідно до Декрету КМУ від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії НБУ. Відповідно до п. 2.3 Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року - за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до пунктів «в», «г», п. 4 ст. 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 № 15-93 індивідуальної ліцензії потребують такі операції як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Тобто укладення кредитного договору, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо після дотримання одночасно кількох імперативних вимог законодавства, а саме: одержання відповідачем генеральної ліцензії, одержання відповідачем письмового дозволу від НБУ, одержання позивачем індивідуальної ліцензії від НБУ. При укладанні кредитного договору відповідач не надав доказів наявності у нього Генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, а тому позивач вважає, що дозвільні документи у відповідача відсутні. Відсутня індивідуальна ліцензія і у позивача. Таким чином договір про надання споживчого кредиту було укладено з чисельними грубими порушеннями Закону та, на думку позивача, є підставою для його недійсності. Представником відповідача ПАТ «ЕРДЕ БАНК» суду надано заперечення, яке мотивовано тим, що 27.05.2011 року між ПАТ «ЕРДЕ БАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № К-63/11. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору кредитодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 500000,00 грн. 24.06.2011 року між сторонами була укладена Додаткова угода № 01 до Кредитного договору № К-63/11 від 27.05.2011 року, в якій вони домовились викласти договір в іншій редакції, зокрема в частині зміни суми кредиту та забезпечення виконання зобов'язання Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору № К-63/11 в редакції 24.06.2011 р. кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у сумі 600000,00 доларів США. 25.05.2012 року була укладена Додаткова угода № 02 до Кредитного договору № К-63/11 від 27.05.2011 р., в якій сторони домовилися викласти п. 1.3 та 1.5 Договору в іншій редакції. Зокрема був змінений остаточний термін повернення кредиту та забезпечення виконання зобов'язань. Крім того, між позивачем та відповідачем 27.05.2011 року був укладений іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до п. 2.1 предметом Іпотечного договору від 27.05.2011 року є приміщення загальною площею 481,2 кв. м. на 1, 2, 3 поверсі торгівельного комплексу. 25.05.2012 року був укладений Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 27.05.2011 року. Також, 25.06.2012 року був укладений Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 27.05.2011 року. 27.05.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя та 25.06.2012 року укладений договір про внесення змін до Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. Зміни до Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя відображали зміни Кредитного договору щодо суми кредиту. Отже, відповідач повністю виконав своє зобов'язання, що підтверджується кредитним договором, додатковими угодами, передачею в іпотеку банку позивачем власного нерухомого майна, а також договором про задоволення вимог заставодержателя. Крім того, посилання позивача на неправомірність видачі банком кредитних коштів в іноземній валюті є безпідставними, що випливає з роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин». Відповідно до висновків ВССУ індивідуальна банківська ліцензія у кредитних правовідносинах не потрібна, а генеральна ліцензія АТ «ЕРДЕ БАНК» отримана в лютому 2007 року за № 234 та розміщена на сайтах НБУ та АТ «ЕРДЕ БАНК». Отже, посилання позивача на її відсутність є надуманими. Просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні поясненням, якими обґрунтовуються позовні вимоги та зазначив, що [PERSON] фактично грошових коштів не отримував, заява на видачу готівки не може бути належним підтвердженням факту отримання грошових коштів. Просив прийняти до уваги, за фактично виконання договору не відбулося, що є підставою для визнання його недійсним. Позов просив задовольнити. Представник відповідача ПАТ «ЕРДЕ БАНК» в судове засідання не з'явився, відповідно до наданої заяви просив розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з кредитного договору № К-63/11 від 27 травня 2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ерде Банк» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник), кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у сумі 500000,00 доларів США, що складає еквівалент 3990000,00 за курсом НБУ на момент укладення Договору. Відповідно до п. 2.1 кредитного договору кредитодавець відкриває позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER]. на якому буде враховуватися кредит, наданий за цим договором, погашення та дострокове погашення кредиту, якщо таке буде. Такий позичковий рахунок є для позичальника остаточним і обов'язковим для обліку руху сум, які позичальник повинен повернути кредитодавцю. Як вбачається з п. 2.2 кредитного договору, видача кредиту проводиться шляхом перерахування грошових коштів з позичкового рахунку позичальника готівкою через касу кредитодавця або за реквізитами, вказаними в заяві позичальника. На час виникнення між сторонами даних кредитних правовідносин порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій у національній та іноземній валюті регулювалися Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою Постановою Національного Банку України від 14.08.2003 N 337. Відповідно до п. 1 глави 1 розділу ІІІ вищезазначеної Інструкції до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки, прибутково видатковий касовий ордер, заява на видачу готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер, грошовий чек, а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Відповідно до п. 4 глави 3 розділу ІІІ Інструкції видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо; за видатковим касовим ордером - працівникам банку за внутрішньобанківськими операціями; за документами на отримання переказу в готівковій формі, установленими відповідною платіжною системою - фізичним особам. Відповідно до п. 5 глави 3 розділу ІІІ Інструкції у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) працівник банку перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі; наявність підписів посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам; належність пред'явленого паспорта або документа, щойого замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; у разі отримання готівки за довіреністю - правильність оформлення довіреності на отримання готівки; наявність підпису отримувача. Аналогічні положення містить п. 1.1 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Національного банку України від 01.06.2011 року № 174. Відповідно до п. 3.4 глави 3 розділу 4 зазначеної Інструкції банк здійснює видачу з операційної каси готівки іноземної валюти за такими видатковими касовими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам. А також фізичним особам - підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо; за видатковим касовим ордером працівникам банку (філії, відділення) за внутрішньобанківськими операціями; за документами на отримання переказу в готівковій формі, установленими відповідною платіжною системою - фізичним особам. Як вбачається з дослідженої в судовому засіданні заяви на видачу на видачу готівки від 27 травня 2011 року № 2115, працівниками банку перевірено: повноту заповнення реквізитів на документі, про що свідчить наявність підписів посадових осіб банку, належність пред'явленого паспорта отримувача кредиту. В заяві на видачу готівки зазначений зміст операції: «видача кредиту згідно кредитному договору № К-63/11 від 27.05.2011 року [PERSON]», розмір грошових коштів, які видаються - 500000,00 доларів США та міститься підпис отримувача готівки. Також, відповідно до дослідженої в судовому засіданні Заяви на видачу готівки від 25 червня 2011 року, за № 1746, працівниками банку перевірено повноту заповнення реквізитів на документі, про що свідчить наявність підписів посадових осіб банку, належність пред'явленого паспорта отримувача кредиту. В заяві на видачу готівки зазначений зміст операції: «видача кредиту згідно кредитному договору № К-63/11 від 27.05.2011 року [PERSON]», розмір грошових коштів, які видаються - 100000,00 доларів США та міститься підпис отримувача готівки. Отже, відповідно до вимог вищенаведених Інструкцій, суд приймає до уваги вищезазначені Заяви на видачу готівки за № 2115 від 27 травня 2011 року та № 1746 від 25 червня 2011 року, та вважає, що дані видаткові касові документи є належним доказом, який підтверджує факт отримання позивачем грошових коштів в розмірі 500000 (п'ятсот тисяч) доларів США та 100000 (сто тисяч) доларів США, відповідно до умов Кредитного договору № К-63/11 від 27.05.2011 року. Крім того, відповідно до п.2.1 статті 2 Кредитного договору кредитодавець відкриває позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER], який є для позичальника остаточним і обов'язковим для обліку руху сум, які позичальник повинен повернути кредитодавцю. Як вбачається з Виписки по особовому рахунку [PERSON] 27 травня 2011 року була здійснена банківська операція та згідно кредитного договору № К-63/11 від 27.05.20011 року [PERSON] видані грошові кошти в розмірі 500000,00 доларів США. Відповідно до виписки по особовому рахунку за 25.06.2011 року [PERSON] отримав відповідно до вищезазначеного кредитного договору 100000,00 доларів США. Крім того, суд приймає до уваги наступні обставини. Як вбачається з Іпотечного договору від 27 травня 2011 року, іпотекодавець ([PERSON].), з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного Договору передає, а іпотекодержатель (ПАТ ЕРДЕ БАНК) приймає в іпотеку нерухоме майно, а саме приміщення загальною площею 481,2 кв. м на першому, другому та третьому поверсі торгівельного комплексу за адресою [ADDRESS]. Також, 27.05.2011 року між сторонами був укладений Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого іпотекодавець зобов'язується передати, а іпотекодержатель зобов'язується прийняти у власність належні іпотекодавцю на праві приватної власності приміщення загальною площею 481,2 кв. м. на першому, другому, третьому поверсі в будівлі торгівельного комплексу за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Додаткової угоди № 01 до Кредитного договору К-63/11 від 27 травня 2011 року, укладеної 25 червня 2011 року, сторони домовились про те, що ПАТ «ЕРДЕ БАНК» надає [PERSON] грошові кошти у формі невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом у сумі 600000,00 доларів США 25.06.2011 року Договором про внесення змін до договору про задоволення вимог іпотекодержатея від 27.05.2011 року, сторони виклали п. 1.1.2 в іншій редакції та домовились про те, що об'єкт нерухомості був переданий іпотекодавцем в іпотеку іпотекодержателю в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язання за кредитним договором та що укладений 27 травня 2011 року кредитний договір стосовно повернення кредиту у формі невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом у сумі 600000,00 доларів США. Пункт 5.5 Договору виклали в наступній редакції: «у зв'язку з переходом об'єкту нерухомості - предмету іпотеки у власність іпотекодержателя за цим Договором зобов'язання за кредитним договором вважаються виконаними в сумі 600000,00 грн. Також, 25.06.2011 року сторони внесли зміни до Іпотечного договору від 27 травня 2011 року щодо викладення п. 1.2 Договору в іншій редакції, що вбачається з Договору про внесення змін до Іпотечного договору. 25 травня 2012 року сторони уклали Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору № К-63/11 від 27 травня 2011 року: змінили термін остаточного повернення кредиту та виклали п. 1.5 Договору в іншій редакції. 25 травня 2012 року сторонами був укладений договір про внесення змін до Іпотечного договору, відповідно до якого п. 1.2 Договору викладено в іншій редакції. Проаналізувавши дані обставини справи, суд доходить до висновку, що фактично виконання кредитного договору № К-63/11 від 27.05.2011 року відбулося, [PERSON] отримав грошові кошти, в розмірі, передбаченому кредитним договором, оскільки наступні його дії (підписання вищенаведених договорів та додаткових угод) свідчать саме про те, що він фактично визнавав існування грошового зобов'язання перед ПАТ «ЕРДЕ БАНК». Крім того, в своїй позовній заяві, як на підставу недійсності правочину, представник позивача посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» видача споживчого кредиту в іноземній валюті заборонена, не вказана дата видачі кредиту, при укладенні кредитного договору відповідач не надав доказів наявності у нього Генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ. Дане ствердження суд до уваги не приймає виходячи з наступного. Відповідно до третього абзацу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Зазначена стаття доповнена абзацом третім згідно із Законом № 3795-VI від 22.09.2011 року. Тобто, на момент вчинення даного правочину, а саме 27.05.2011 року, відповідного обмеження щодо заборони отримання споживчого кредиту в іноземній валюті законом передбачено не було. Отже, дане ствердження представника позивача, як підставу для визнання правочину недійсним, суд до уваги не приймає. Аналогічні роз'яснення містить Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, в пункті 13 якої зазначено: «відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним». Також, суд не може погодитися зі ствердженням представника позивача про те, що відсутність в кредитному договорі дати видачі кредиту є підставою для визнання правочину недійсним, оскільки, як вже встановлено в судовому засіданні, грошові кошти позичальнику за кредитним договором були фактично видані в день укладення кредитного договору - 27.05.2011 року. Окрім того, в своїй позовній заяві, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним, представник позивача посилається на те, що укладення кредитного договору, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, як засобу платежу можливо після дотримання одночасно кількох вимог законодавства, а саме: одержанням відповідачем генеральної ліцензії, письмового дозволу НБУ та одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Дане питання врегульовано Законом України "Про Національний банк України", Законом України «Про банки та банківську діяльність», Декретом КМУ від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Положенням про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Порядок застосування зазначених нормативно-правових актів до кредитних відносин роз'яснено Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Пунктом 10 вищенаведеної Постанови ПВССУ роз'яснено, що відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Відповідно до п. 11 вищенаведеної Постанови ПВССУ, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Отже, відповідно до висновку ПВССУ, індивідуальна банківська ліцензія для укладення кредитного договору не потрібна. Також, суд погоджується зі ствердженням представника відповідача про те, що генеральна ліцензія банком отримана в лютому 2007 року за № 234, та є публічною інформацією, яка міститься на сайті НБУ та на сайті ПАТ «ЕРДЕ БАНК». Стаття 202 Цивільного Кодексу України визначає поняття правочину: «правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків». Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а відтак є правочином. Пунктом 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонам) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналогічні роз'яснення викладені в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до якого підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Частина 3 статті 215 ЦК України говорить про те, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Отже, суд керується вищенаведеним та приймає до уваги встановлені в судовому засіданні обставини справи: факт укладення між сторонами кредитного договору № К-63/11 від 27 травня 2011 року відповідно до вимог чинного законодавства, факт надання кредитодавцем позичальнику грошових коштів відповідно до умов укладеного кредитного договору, факт отримання грошових коштів позичальником. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ним и вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином. Розглядаючи даний позов в межах заявлених позовних вимог, суд доходить до висновку, що відповідно до вимог ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, з підстав, зазначених у позові, визнанню недійсним даний правочин не підлягає. Тобто, в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed