Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Івано-Франківського обласного державного об"єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі на посаді продавця першої категорії Івано-Франківського обласного державного об"єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 29.06.2017 року; стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги в сумі середнього місячного заробітку, заборгованості по заробітній платі з лютого 2017 року та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, посилаючись на те, що вона з 01.07.1992 року по 29.06.2017 року працювала в Івано-Франківському обласному державному об"єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на посаді продавця першої категорії. Згідно наказу № 18 від 29.06.2017 року ліквідатор Седлецький О.В. звільнив її на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв"язку з ліквідацією підприємства). Однак на вимогу позивачки їй не видано на руки копію наказу про звільнення, не ознайомлено зі змістом наказу під особистий підпис, та в день звільнення не виплачено жодних сум, що належать позивачці від підприємства по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги. На неодноразові звернення [PERSON] було відмовлено у видачі довідки про нарахування заробітної плати, довідки про середньомісячну заробітну плату. На підставі наведеного просила суд поновити її на роботі на посаді продавця першої категорії Івано-Франківського обласного державного об"єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 29.06.2017 року; стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за невикористану щорічну відпустку, вихідну допомогу в сумі середнього місячного заробітку, заборгованість по заробітній платі з лютого 2017 року та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.02.2019 року позовні вимоги [PERSON] до Івано-Франківського обласного державного об"єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі на посаді продавця першої категорії Івано-Франківського обласного державного об"єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 29.06.2017 року; стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу залишено без розгляду. Позивачка в судове засідання не з"явилася, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги в сумі середнього місячного заробітку, заборгованості по заробітній платі з лютого 2017 року та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підтримала, просила позов задоволити в повному обсязі (а.с. 34). Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.17-19, 28, 33). З урахуванням думки позивачки та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із копії трудової книжки заповненої 22.09.1973 року, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним державним обєднанням спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 15.07.2008 року та 29.06.2017 року була звільнена з займаної посади згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, на підставі Наказу №18 від 29.06.2017 року (а.с. 12). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі копії розрахункового листка [PERSON] за червень 2017 року, судом встановлено, що в день звільнення позивачці в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. З огляду на те, що відповідач не надав суду довідки про отриманий позивачкою дохід за 2017 рік, суд бере до уваги суми доходу позивачки згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.21-23) за квітень та травень 2017 року, оскільки в дані два місяці позивачкою було відпрацьовано всі робочі дні (червень 2017 року - звільнення) та визначає середньомісячну зарплату позивачки у розмірі 4 853,99 грн. (4 843,99 грн. за квітень 2017 р. + 4 863,99 грн. за травень 2017 р. = 9 707,98 грн. : 2), а середньоденна зарплата становить 248,92 грн. (9 707,98 грн. : 39 робочі дні). При цьому тривалість робочого часу визначена листом Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік». А тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (день винесення судового рішення) за період з 29.06.2017 року по 12.02.2019 року у розмірі 101 559 грн. 36 коп., виходячи з наступного розрахунку (248,92 грн. х 408 робочих дні). Згідно наданого позивачкою копії розрахункового листка за червень 2017 р. (а.с.11) судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі позивачки становить 36 599,07 грн. До цієї суми враховані заборгованість по зарплаті, компенсація за 130 днів невикористаної відпустки у розмірі 19 622,20 грн., допомога при звільненні в розмірі 4 463,99 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 12 512,88 грн. заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невикористаних 130 днів щорічної відпустки в розмірі 19 622,20 грн., вихідну допомогу при звільненні в розмірі 4 463,99 грн. середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 101 559,36 грн. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів. Згідно положень ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообовязкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати) підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100,

Outcome: approved