Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду 06 грудня 2013 року з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу від 13 липня 2013 року укладеним між позивачами та з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбали у спільну власність спільне майно у рівних долях у вигляді комплексу нежитлових будівель: літ.літ. «В», «Ж», «Г», «А», «Д», «У» та споруд: літ. «К», «№1-№4», нежитлову будівлю магазину, літ. «Б», які знаходяться за адресою: [ADDRESS] Станом на 18.10.2013 року позивачам стало відомо про наявність в слідчому відділенні Лозівського МВ ГУМВС України в Харківській області кримінального провадження № 12013220380000089 стосовно Генерального директора ТОВ «Рапс техсервіс» [PERSON] за ознаками кримінальних правопорушень, встановлених ч. 4 ст. 191, ч. 4 ст. 358 КК України. Крім того, стало відомо і про наявність у Лозівському міськрайонному суді Харківської області справи № 629/2638/13 відкритою в зв»язку з клопотанням слідчого міліції Фіндюкевича Р.О., про накладення арешту на майно [PERSON] та [PERSON], за переліком, визначеним у договорі купівлі-продажу від 13 липня 2013 року з забороною вчинення дій з цого використання і розпорядження. Як підставу для арешту майна слідчий використав позов громадянина [PERSON] [PERSON], який без будь-яких підстав діяв від імені ТОВ «РапсТехсервіс». Позов останнього пов»язаний нібито з порушеннями його права як одного із засновників товариства. Слідчий суддя Лозівського міськрайонного суду Харківської області Каращук Т.О. виніс ухвалу, якою захистив право власності позивачів, відмовивши в задоволенні клопотання слідчого Фіндюкевич Р.О. про накладення арешту на спільне майно, яке ініціював [PERSON] [PERSON]. На підставі викладеного, позивачі вважають дії відповідача та третьої особи незаконними та просять визнати договір купівлі-продажу від 13 липня 2013 року дійсним. Зобов»язати відповідача [PERSON] та третю особу [PERSON] [PERSON], припинити дії, які порушують право власності [PERSON] та [PERSON] на нерухоме майно. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON] підтримав заявлені раніше його довірителями позовні вимоги та 25 лютого 2014 року надав суду від них уточнену позовну заяву, в якій було уточнено позовні вимоги, а саме заявлено про те, щоб судом: було визнано договір купівлі-продажу від 13 липня 2013 року таким, що відповідає діючому законодавству, а громадян [PERSON] та [PERSON], добросовісними набувачами зазначеного у договорі майна; розтлумаченл зміст укладеного договору щодо прав та обов»язків його учасників, які виникли після його укладання; зобов»язано третю особу на стороні відповідача, [PERSON] [PERSON], припинити дії, які порушують право власності [PERSON] та [PERSON] на нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS]; та скасувано обтяження на зазначене майно, яке за ініціативою Лозівського міського відділу ГУМВС України в Харківській області було внесено до Державного реєстру речових доказів на нерухоме майно. Крім того, представником позивача [PERSON] 27.01.2014 року надано клопотання про залучення до матеріалів справи адвокатської згоди № ФЛ 01/14, згідно якої інтереси третьої особи у справі [PERSON] представляє адвокат [PERSON]. Представник позивачів вказав, що на його точку зору, цей позов, це єдина реальна можливість позивачам відновити їх порушені права на нерухоме майно, так, як склалася така ситуація, що вони ні де не можуть згнайти справедливості, ні де їх не бажають слухати. У правоохоронних органах, їм не дають жодної інформації з приводу розгляду кримінальної справи по шахрайству. Апеляційний суд, також порушив всі можливі норми закону, коли застосував арешт на нерухоме майно в рамках кримінального провадження. На що, на одного із суддів судової колегії, а саме - [PERSON], було подано скаргу до ВККС України, з приводу притягнення даної судді до відповідальності за порушення присяги, так як вона винесла неправосудне рішення, оскільки, є членом родини керівника слідчого відділу Лозівського МРВ України в Харківській області - [PERSON] Крім того, на даний час, між позивачами, та фірмою "Супіна" розглядаються спори у господарському суді. Рішення за якими, ще судом не ухвалено. Його довірителі не зверталися до суду з приводу визнання даного договору не дійсним, а вирішили зразу, подати позов про визнання даного довору дісним, що б хоча б якимось чином, підтвердити своє право власності на вищевказане нерухоме майно, на яке накладено арешт. Що стосується, обгрунтування заявлених його довірителями позовних вимог, то він вважає, що ними подано всі необхідні докази, та все читко викладено в позові, тому, нічого вони більше обгрутовувати не будуть, суд має сам розібратися в даній ситуації та ухвали рішення, яким будуть захищені права позивачів. Адвокатом [PERSON] на адресу суду був надісланий відзив на позовну заяву, відповідно до якого він зазначає, що він отримав від Лозівського міськрайонного суду копію позовної заяви з додатками та повісткою. При цьому, вказано, що стосовно вимог, викладених в позовній заяві, вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки в даній справі недійсність правочину, укладеного між позивачами та відповідачем не встановлена законом. Отже, визнання даного правочину дійсним не можливо, оскільки такий спосіб захисту цивільного права не передбачений ст. 16 ЦК України, договором або законом. Вважає, що позовною заявою про визнання правочину дійсним, та припинення дії, яка порушує право позивачі намагаються заборонити третій особі та юридичній особі - потерпілому від злочину, здійснювати своє право на власність. Відповідач [PERSON] до судового засідання жодного разу не з»явилася, але нею надана нотаріально завірена заява, в якій відповідач зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та прохала суд слухати цивільну справу за її відсутністю, в зв»язку з великим навантаженням на роботі та вказала, що її інтереси у судових засіданнях представлятиме [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Представник відповідача [PERSON], зазначив, що він повністю підтримує позицію своєї довірительниці, і знаходить позовні вимоги позивачів з урахуванням уточнень, такими, що підлягають задоволенню, так як іншим шляхом, захистити права позивачів, окрім ухвалення судом рішення, не має. Третя особа на стороні відповідача - [PERSON] [PERSON] в судове засідання жодного разу не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона не розуміє підстав для подання даного позову до суду, скільки даний договір ніким не оспорюється і ніде і ніким не було визнано недійсним. При цьому пояснила, що 13 липня 2013 року вона дійсно посвідчила договір купівлі-продажу, укладений між позивачами та [PERSON]. Зазначений договір був підписаний у її присутності та були дотримані усі норми діючого законодавства. В свою чергу вказала, що ні про яке знаття арешту на вказане майно не може йти мова, в даному цивільному провадженні, адже арешт було накладено в рамках досудового слідства за кримінальним провадженням. Третя особа - [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених уточнених вимог позивачів, пояснивши, що вона не розуміє з яких підстав її залучили третьою особою, оскільки вона до цієї справи не має жодного відношення. Зазначений в позовних вимогах договір був засвідчений не нею, а тому вона не може висловлювати жодної думки з приводу вказаного документа. А що стосується її чоловіка, який є громадянином Латвії, то вона в загалі не має ні якого відношення до його справ. В свою чергу, також вказала, що з боку представника позивачів [PERSON] на її адресу, в приміщенні її офісу, висловлювалися різного роду погрози, які вона сприйяла як реальну загрозу для себе та своєї родини, тому вона подала до відділу міліції заяву про порушення кримінального провадження за даними обставинами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Крім того, статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 13 липня 2013 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON], [PERSON] укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.№ 8) Стаття 657 ЦК України містить, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як вбачається з матеріалів цивільної справи та пояснень представника позивача, сторони здійснили один із видів правочину, тобто уклали письмовий договір купівлі-продажу, під час укладання якого були додержані усі норми чинного законодавства. Відсутність заборони (обтяжень) та арешту на відчуження нерухомого майна, а також податкової застави, перевірено нотаріусом [PERSON] за допомогою електронних Реєстрів, що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 41229511 від 13.07.2013 року та Витягами за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об»єкт нерухомого майна. (а.с. №9-10). Під умовами дійсності правочину розуміються передбачені законом вимоги, яким має відповідати будь-який правочин. Дійсність правочину - це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке є можливим лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які називаються умовами дійсності правочинів. Сукупність загальних вимог закріплено у ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину - це сукупність його умов, сформульованих однією стороною, якщо вчинюється односторонній правочин, або узгоджених усіма сторонами при двосторонніх чи багатосторонніх правочинах. Таким чином, зазначена умова дійсності правочину може бути визначена як законність змісту правочину. 2. Умова дійсності правочину може бути сформульована як здатність фізичних та юридичних осіб до вчинення правочинів. Юридичні особи приватного права за ЦК мають переважно загальну правоздатність, а тому можуть вчиняти будь-які правочини. Правочини, які потребують отримання ліцензії можуть вчиняться лише після її одержання. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тобто має бути відповідність волі та волевиявлення. Невідповідність між дійсним бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням) є підставою для визнання судом такого правочину недійсним. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Форма правочину- спосіб фіксування волевиявлення осіб, що вчинили правочин. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 214 ЦК України). Постановою Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та з матеріалів цивільної справи, Договір купівлі-продажу від 13.07.2013 року до цього часу ніким не визнаний недійсним, відповідає вимогам законодавства, а тому суд вважає вимогу позивачів - визнати правочин дійсним, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачів, розтлумачити зміст правочину, суд назначає наступне. Згідно до ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правочин є вольовою дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. У випадках, якщо волевиявлення сторони (сторін) правочину не дозволяє однозначно встановити їх намір (наміри), справжню волю, виражену при вчиненні правочину, останній може бути витлумачений стороною (сторонами) або судом. Потреба у витлумачені виникає у випадках, коли сторона (сторони) мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін). Судом достовірно встановлено, що спірний договір купівлі-продажу був здійснений на підставі вільного волевиявлення учасників правочину та відповідав їхній внутрішній волі, а тому дана вимога не обгрунтована та не підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги позивачів, що до зобов"яхання тетьої особи - [PERSON] [PERSON], припинити дії, які порушують право власності [PERSON] та [PERSON],. на нерухоме майно, суд зазначає, що ні збоку позивачів у їх позовних вимогах, ні їх довірителем, не подано доказів, в огрунтування заявленої позовної вимоги. При цьому, ними не було і подано жодного клопотання з приводу даного, в рамках даного цивільного провадження. З приводу заявлених позовних вимог позивачів щодо скасування арешту на спірне майно, суд зазнаначає наступне, так, дійсно з Ухвали апеляційного суду Харківської області від 31.10.2013 року (а.с.№18-19) вбачається, що судом було накладено арешт в рамках кримінального провадження №12013220380000089 від 12.03.2013 року за ч.4 ст.358, ч.4 ст.191 КК України на нерухоме майно нежитлові споруди та будівлі, розташовані за адресою [ADDRESS] (літ."В", "Ж", "А", "Д", "У", "К",№1-№4, "Б") шляхом заборони їх використання та розпорядження вказаним майном. Отже, в рамках заявлених позовних вимог, які розглядаються в порядку цивільного судочинства, компетенція суду, в порядку ст.15 ЦПК України, розгляду не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до положень ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснював представникам позивачів їхні права та обов'язки, вживав заходи для надання їм можливості скористатися належними правами, з'ясовував наявність клопотань до суду. Представник позивача заявив, що надані докази у справі є достатніми для обґрунтування заявлених вимог, надання інших доказів вважав непотрібними. В усьому суд повинен розібратися сам і захистити права його довірителів. Крім того, ніяких додаткових уточнень до позовної заяви не буде надано. За положеннями ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Отже, відповідно до ст.214 ЦПК України, за результатами розгляду справи, суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, не знаходить уточнені позовні вимоги позивачів такими, що підлягали б задоволенню, були б обрунтованими і доведеними позивачами, у зв"язку з відсутністю обставин, якими вони обгрунтовуються та доказів, якими вони підтверджуються. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed