Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до вищезазначених відповідачів, в якому просили визнати незаконними та скасувати: розпорядження Доманівської районної державної адміністрації Миколаївської області №403 від 28.09.2012 р., №438 від 29.10.2012 р.; наказ Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №2139-а від 28.11.2014 р.; визнати недійсним договір оренди землі від 28.11.2014 р., укладений між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області та скасувати державну реєстрацію права [PERSON] на оренду земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що на засіданні 13 сесії 21 скликання Зеленоярської сільської ради народних депутатів Доманівського району Миколаївської області 19.02.1993 р. прийняте рішення про створення селянського (фермерського) господарства та передачу земель у постійне користування. На підставі вказаного рішення Зеленоярської сільської ради [PERSON] 24.03.1993 р. виданий Державний акт серія І-МК №003831 на право постійного користування земельною ділянкою площею 25 га, розташованою на території Зеленоярської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства. 31.12.2003 р. за №106 Доманівською РДА зареєстрований статут СФГ "Орбіта", керівником якого є [PERSON] [INFO] р. [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] до статуту СФГ "Орбіта" були внесені зміни. Незважаючи на те, що СФГ "Орбіта" є діючим, Доманівська РДА приймає незаконні, на думку позивачів, розпорядження. Так розпорядженням №403 від 28.09.2012 року припинене право постійного користування земельною ділянкою площею 25 га, яка належала [PERSON] на праві постійного користування, та передано ділянку до земель запасу на території Зеленоярської сільської ради, визнано таким, що втратив чинність, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Розпорядженням № 438 від 29.10.2012 року наданий дозвіл на розробку Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічної документації нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення в оренду на 10 років [PERSON] для городництва із земель державної власності в межах території Зеленоярської сільської ради. 28 листопада 2014 року наказом №2139-а Головного управління Держземагенства затверджена документація щодо відведення та надання земельної ділянки в оренду [PERSON] Того ж дня між Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області та нею укладений договір оренди земельної ділянки площею 25 га, розташованої в межах території Зеленоярської сільської ради Доманівського району, строком на 10 років для городництва. Право оренди земельної ділянки 04 грудня 2014 року внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На думку позивачів, державний акт на право постійного користування землею серія [NUMBER], виданий[PERSON], є чинним. В обґрунтування незаконності розпоряджень Доманівської РДА і, як наслідок, підстав для їх скасування позивачі посилалися на те, що земельна ділянка, надана фермерському господарству на праві постійного землекористування, входить до складу його земель. Відповідно до вимог чинного станом на 1993 рік законодавства земельна ділянка надавалася у постійне користування голові та членам селянського (фермерського) господарства. Видача Державного акта на право постійного користування, відповідно до діючого на той час законодавства, вважається підтвердженням виникнення у суб'єкта права землекористування. Позивачі, посилаючись на Рішення Конституційного Суду №5-рп/2005 від 22.09.2005 р, ст.ст.92, 95 ЗК України, ст.ст.22, 23 ЗК України 1990 р., вказують на те, що фермерське господарство має право використовувати у своїй діяльності земельні ділянки, які були надані у постійне користування його голові та членам, відповідно до законодавства, яке діяло раніше. Будь-які вимоги щодо припинення такого права, або дії, спрямовані на обмеження суб'єкта постійного землекористування у здійсненні використання такої земельної ділянки, інша діяльність, що спрямована на обмеження можливості реалізації даного права вважаються незаконними. Позивачі посилаються на те, що перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою є вичерпним, цей перелік не передбачає смерть фізичної особи підставою припинення цього права. З цієї підстави вважають незаконним розпорядження Доманівської РДА №403 від 28.09.2012 року. Також позивачі зазначають про відсутність підстав для припинення права користування земельною ділянкою на підставі розпорядження РДА через невикористання земельної ділянки, оскільки таке припинення відповідно до положень ст.ст.141, 143, 144, 15 ЗК України проводиться у судовому порядку. На думку позивачів, виходячи з положень ст.ст.1216, 1219 ЦК України, вони, як спадкоємці, що прийняли спадщину, мають право на успадкування права постійного користування земельною ділянкою, що була надана у користування спадкодавцеві. Статтею 19 Закону України "Про фермерське господарство" визначений склад майна фермерського господарства, до складу якого можуть входити, серед іншого, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність). Належною підставою віднесення земельної ділянки та прав на неї до складу земель і майна фермерського господарства виступають членські відносини, у які вступає громадянин із відповідною юридичною особою, у даному випадку - фермерським господарством. Позивачі вказують на те, що згідно ст.1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Таким чином, законодавством передбачена можливість виготовлення товарної сільськогосподарської продукції громадянами, яким на праві власності та праві користування належать відповідні земельні ділянки, при цьому створюється юридична особа, що має специфічну організаційно-правову форму - фермерське господарство. При створенні фермерського господарства відбувається об'єднання праці та деякого майна громадян, що здійснюється на підставі членства. Саме членство, як специфічна форма правовідносин між громадянином та фермерським господарством, виступає належною підставою виникнення у фермерського господарства права володіння і користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення. Позивачі посилаються на те, що оскільки земельне законодавство та Закон України "Про фермерське господарство" не містять прямих вказівок щодо виникнення права володіння та користування земельними ділянками, що перебувають у його членів на праві постійного користування, то в даному випадку слід застосовувати анологію закону. Зважаючи на однорідність відносин з приводу виникнення правомочностей володіння та користування земельними ділянками членів фермерського господарства та правовідносин з приводу виникнення таких самих правомочностей щодо земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні членів фермерського господарства, то членство у фермерському господарстві є належною та достатньою підставою для виникнення відповідних правомочностей у фермерського господарства щодо володіння і користування земельними ділянками, які перебувають у постійному користуванні його членів. З урахуванням вищезазначеного рішення Конституційного Суду України право постійного користування земельними ділянками зберігається за сільськогосподарськими підприємствами та фермерськими господарствами без встановлення кінцевого строку. Спадкодавець [PERSON] - голова фермерського господарства "Орбіта" набула право постійного користування земельною ділянкою відповідно до раніше діючого законодавства. Її смерть не є підставою припинення права користування земельною ділянкою. Позивачі вказують, що відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спірна земельна ділянка використовується за її цільовим призначенням; таке використання тісно пов'язане з позивачами [PERSON] та [PERSON], які є спадкоємцями першої черги, що фактично прийняли спадщину. Зазначене, на думку позивачів, свідчить про те, що при видачі Доманівською РДА розпоряджень №403 від 28.09.2012 р. та №438 від 29.10.2012 р. були порушені не лише норми закону, а й права членів фермерського господарства на використання земельної ділянки, а також права спадкоємців на оформлення у спадок права постійного користування земельною ділянкою. Оскільки незаконними є зазначені розпорядження Доманівської РДА, незаконним є наказ Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №2139-а від 28.11.2014 р. та підлягає визнанню недійсним договір оренди землі від 28.11.2014 р., укладений між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області, та підлягає скасуванню державна реєстрація права [PERSON] на оренду земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER]. З зазначених підстав позивачі у позовній заяві просили задовольнити позов. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] особистої участі не брали. Інтереси позивачів представляли позивач [PERSON] та представник [PERSON], які у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав. По суті позову дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві обґрунтуванням. Посилалися на те, що право постійного користування земельною ділянкою увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON], а тому позивачі [PERSON] та [PERSON] його успадкували. Оспорюваними розпорядженнями порушені їх права, які мають бути відновлені шляхом визнання розпоряджень Доманівської РДА №403 від 28.09.2012 р. та №438 від 29.10.2012 р., наказу Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №2139-а від 28.11.2014 р.незаконними та скасованими. Недійсність зазначених актів є підставою для визнання недійсним і договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області. Представник Доманівської РДА - заступник голови Доманівської РДА Коваленко А.П. особистої участі у розгляді справи не брав, у письмовій заяві зазначив про визнання вимог та просив справу розглядати без участі представника РДА. Представник Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області Коцюба С.М. у письмовій заяві просив справу розглядати без участі представника з урахуванням письмових заперечень. У письмових запереченнях Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області просило відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що земельна ділянка, надана у постійне користування [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства, не переходить автоматично до майна створеного нею господарства, виходячи з положень ст.53 ЗК України (у редакції станом на час прийняття рішення Зеленоярською сільською Радою народних депутатів). Передача такої земельної ділянки іншим особам могла відбуватися лише на підставі рішення Ради народних депутатів або укладеного договору. За відсутності такого рішення або укладеного договору правові підстави відносити земельні ділянки до земель селянського (фермерського) господарства відсутні. Статтями 23, 32 ЦК УРСР (у редакції станом на час реєстрації СФГ "Орбіта") встановлено, що юридичними особами визнаються організації, які мають відокремлене майно, можуть від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і нести обов'язки, бути позивачами і відповідачами в суді, арбітражі або в третейському суді. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями належним їй на праві власності (закріпленим за нею) майном, якщо інше не встановлено законодавчими актами. Засновник юридичної особи або власник її майна не відповідають за її зобов'язаннями, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями власника або засновника, крім випадків, передбачених законодавчими актами чи установчими документами юридичної особи. Представник Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у запереченнях посилався на те, що законодавством розділяється майно, яке перебуває у власності (користуванні) засновника СФГ та майно господарства. Відповідач не заперечував той факт, що після створення та реєстрації [PERSON] селянського (фермерського) господарства "Орбіта" останнє набуло права та обов'язки землекористувача, оскільки у складі засновника господарства був громадянин, якому за рішенням Ради народних депутатів передана у користування земельна ділянка. З посиланням на положення ЗК України від 25.10.2001 р., Закон України "Про фермерське господарство" відповідач вказує на те, що можливість фермерських господарств мати земельні ділянки на праві постійного користування взагалі не передбачена. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужене її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передане у заставу. Право постійного користування земельною ділянкою без переоформлення могло застосовуватися лише по відношенню до [PERSON] до її смерті. Чинним законодавством не передбачений автоматичний перехід права постійного користування земельною ділянкою після смерті землекористувача. Позивачами не надані підтверджуючі документи щодо внесення права постійного користування земельною ділянкою до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу). Чинне законодавство не передбачає право фермерського господарства використовувати земельні ділянки на умовах постійного користування. Окремою підставою для відмови у задоволенні позову відповідач зазначив сплив строків звернення до суду з позовом про визнання незаконними та скасування розпоряджень Доманівської РДА від 2012 р. Відповідач [PERSON] особистої участі у розгляді справи не брала. Її представник [PERSON] позов не визнала у повному обсязі, заперечувала проти його задоволення. Заперечуючи проти позовних вимог позивачів, представник посилалася на те, що оскаржувані розпорядження Доманівської РДА є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Право користування земельною ділянкою, що виникло у особи на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виходячи з положень ст.ст.1225, 407, 1216, 1218 ЦК України, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. Оскільки між власником спірної земельної ділянки (органом місцевого самоврядування) та головою СФГ "Орбіта" не укладалися договори, положеннями яких передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками, відсутні правові підстави для визнання за спадкоємцями права користування чужими земельними ділянками. Зважаючи на припинення цивільної правоздатності у [PERSON] внаслідок смерті, право користування земельною ділянкою у зв'язку з її смертю у неї припинилося, а Державний акт про право користування земельною ділянкою втратив свою чинність. Заперечуючи проти позовних вимог позивачів щодо визнання недійсним договору оренди землі від 28.11.2014 р., укладеного між [PERSON] та Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області, представник [PERSON] посилалася на те, що позивачі з 2010 р. по 2014 р. мали достатньо часу для отримання у користування чи власність земельної ділянки, проте ним не скористалися, а тому право оренди оформила відповідач з дотриманням вимог законодавства. Позивачі, на її думку, не навели жодної підстави, визначеної Законом України "Про оренду землі", за якої договір підлягає визнанню недійсним. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Зеленоярської сільської ради народних депутатів Доманівського району Миколаївської області від 19 лютого 1993 року створено селянські (фермерські) господарства і передано земельні наділи в постійне користування громадянам, зокрема, [PERSON] розміром 25 га. На підставі вказаного рішення [PERSON] виданий Державний акт на право постійного користування землею від 24 березня 1993 року серії [NUMBER], зареєстрований в Книзі записів державних актів за № 161, на земельну ділянку площею 25 га, розташовану в межах території Зеленоярської сільської ради народних депутатів для ведення селянського (фермерського) господарства. Згідно витягу із Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - селянське (фермерське) господарство «Орбіта», місце знаходження якого с.Зелений Яр Доманівського району Миколаївської області, зареєстроване з 27 березня 1995 року. Відповідно до Статуту селянського (фермерського) господарства «Орбіта», зареєстрованого Доманівською РДА за № 106 від 31 грудня 2003 року, засновником господарства зазначена [PERSON], членами господарства: [PERSON] та [PERSON] Розпорядженням Доманівської РДА №33 від 19 січня 2004 року наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність голові та членам селянського (фермерського ) господарства «Орбіта» у розмірах та по вартості середньої частки ( паю) на території Зеленоярської сільської ради: кожному по 7.05 га умовних кадастрових гектарів ріллі для ведення фермерського господарства. Як пояснив у судовому засіданні позивач та представник позивачів [PERSON], технічна документація була виготовлена, але своєчасно вони її не отримали і тому відведення земельних ділянок у власність не відбулось. [INFO] р. голова ФГ «Орбіта» [PERSON] померла. Згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України [NUMBER] від 4 листопада 2010 року керівником селянського (фермерського) господарства «Орбіта» з 1 листопада 2010 р. зареєстрована [PERSON] Розпорядженням Доманівської РДА №403 від 28 вересня 2012 року у зв'язку із смертю громадянки [PERSON] припинене право постійного користування земельною ділянкою площею 25 га рілля, що належала [PERSON], та передано земельну ділянку до земель запасу Зеленоярської сільської ради, визнано таким, що втратив чинність державний акт на право постійного користування землею. Розпорядженням Доманівської РДА № 438 від 29 жовтня 2012 року надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та технічної документації з нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення площею 25 га ріллі в оренду терміном на 10 років для городництва [PERSON] із земель державної власності в межах території Зеленоярської сільської ради Доманівського району. Наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №2139-а від 28.11.2014 р. затверджена документація щодо землеустрою та надання земельної ділянки в оренду. 28 листопада 2014 року між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області укладений договір оренди земельної ділянки площею 25 га для городництва, кадастровий номер [NUMBER], розташованої в межах території Зеленоярської сільської ради. Право оренди [PERSON] спірною земельною ділянкою зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 04 грудня 2014 року. З матеріалів, що містяться у спадковій справі №6/2015, заведеній після смерті [PERSON] 10.02.2016 р. за заявами спадкоємців [PERSON] та [PERSON] від 10.02.2016 р., вбачається, що вони прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті. Матеріали спадкової справи не містять відомостей як про видачу свідоцтва про право на спадщину, так і про відмову в його видачі. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України право власності а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч.3 ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив судам, що відповідно до ст.1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі- землекористувач). Частина 2 зазначеної статті передбачає, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, а саме: право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу. Відповідно до ч.1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачений ст. 123 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Законодавством не передбачено в судовому порядку визнання права постійного користування чужою земельною ділянкою. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.23 ЗУ «Про фермерське господарство» успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Проте спірна земельна ділянка у власності спадкодавця [PERSON] не була. Статтею 1225 ЦК України передбачена можливість успадкування права власності на земельну ділянку, або користування земельною ділянкою, на якій розміщені житловий будинок, інші будівлі або споруди. Посилання позивача [PERSON] у судовому засіданні щодо входження земельної ділянки, наданої у постійне користування [PERSON], до складу земель фермерського господарства є хибними. Відповідно до п.5.1 Статуту селянського (фермерського) господарства "Орбіта" до земель Господарства належать земельні ділянки, отримані (придбані) засновником Господарства та його членами у власність, постійне користування та надані Господарству в оренду. Договору оренди, емфітевзису чи суперфіцію спадкодавцем [PERSON] за життя з власником землі не укладалось, а здійснювалось користування земельної ділянкою, спадкування якого нормами ЦК України, ЗК України не передбачено, оскільки ч. 1ст. 407 ЦК України та ч.5 ст. 102 ЗК України визначено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-3113цс15 від 23 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Зазначене дає суду підстави для висновку про те, що земельна ділянка площею 25 га, що перебувала у постійному користуванні [PERSON] лише на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, не ввійшла до складу спадщини після її смерті. Статтею 55 Конституції України передбачене право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки позивачі не набули права користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування, прийняті після смерті [PERSON] розпорядження Доманівської РДА №403 від 28.09.2012 р. "Про припинення права користування земельною ділянкою, яка належала [PERSON] на праві постійного користування та передачу її до земель запасу на території Зеленоярської сільської ради", та №438 від 29.10.2012 р. "Про надання дозволу на розробку Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення в оренду терміном на 10 років [PERSON] для городництва із земель державної власності (ненадані у власність або користування) в межах території Зеленоярської сільської ради", Наказ Головного управління Держземагенства у Миколаївській області №2139-а від 28.11.2014 р. "Про затвердження документації щодо землеустрою та надання земельної ділянки в оренду" та наступне укладення договору оренди з [PERSON] не порушують права позивачів. Виходячи з вищезазначених положень ст.55 Конституції України, ст.3 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України, позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що судовому захисту підлягають лише порушені, не визнані, або оспорені права фізичної особи. Оспорювані розпорядження Доманівської РДА, Наказ Головного управління Держземагенства у Миколаївській області та договір оренди між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Миколаївській області не порушують права позивачів, а тому суд не дає оцінку відповідності їх вимогам закону. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зважаючи на те, що позивачі не довели порушення їхніх прав відповідачами, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed