Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Приватного підприємства "ЖЕК-10" про стягнення заборгованості по заробітній платі, заборгованості по компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за порушення розрахунку при звільнені, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги з уточненнями та доповненнями обґрунтовував тим, що згідно наказу №106-К від 16 жовтня 2012 року його було прийнято на роботу в ПП "ЖЕК-10" на посаду електрика 4-го розряду. Посадовий оклад склав 1900 гривень. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2014 року задоволено його позов про поновлення на роботі і постановлено поновити позивача на роботі, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Згідно з наказом по підприємству № 86 К на підставі постанови від 14 листопада 2014 року ВП №4545463 Про відкриття виконавчого провадження [PERSON] було поновлено на роботі в якості електрика 4-го розряду ПП "ЖЕК-10" з 24 листопада 2014 року. Відпрацювавши 24 листопада 2014 року, за станом здоров'я, позивач не мав змоги працювати, тому 25 листопада 2014 року написав заяву про звільнення за власним бажанням. Відповідачем було призначено обов'язковий термін відробітку два тижні. Позивач, за станом здоров'я не зміг відпрацювати два тижні. Відповідачем було складено акти про відсутність позивача на роботі і Наказом №87К від 08 грудня 2014 року позивача було звільнено з займаної посади за прогули. При звільненні позивачу не було сплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 16 жовтня 2012 року по 08 грудня 2014 року. Таким чином, у відповідача виникла заборгованість за невикористану відпустку і по заробітній платі за 24 листопада 2015 року. Представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення з підстав викладених у своїх запереченнях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивача [PERSON] 16.10.2012 року був прийнятий на роботу в ПП "ЖЕК-10" на посаду електрика 4 розряду, що визнано сторонами. На підставі Наказу №86-К від 24.11.2014 року [PERSON] було поновлено на посаді електрика 4 розряду в ПП "ЖЕК-10", що не заперечується сторонами. 25.11.2014 року [PERSON] написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. 08.12.2014 року Директором ПП "ЖЕК-10" було видано наказ № 87-К про звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вищевказаний наказ у судовому порядку не оскаржувався. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. [PERSON] звернувся до ПП "ЖЕК-10" з заявою від 26 грудня 2014 року, в якій просив виплатити заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. За період роботи у підприємства перед [PERSON] виникла заборгованість по заробітній платі за 24 листопада 2014 року у розмірі 95 гривень. Згідно наказу №86-К від 24.11.2014 року про відновлення на роботі оклад позивача склав 1900 гривень. Доводи відповідача, що у листопаді місяці заробітна плата слюсаря-електрика 4 розряду складала 1304,59 гривень, а середня плата за один день складала 65,23, суд не приймає до уваги. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового. Згідно ст. 97 КЗпП України та ст.ст. 15, 24 Закону України "Про оплат праці" своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, враховуючи викладене на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 95 гривень (1900 гривень заробітна плата : 20 робочих днів у листопаді). При звільненні позивачу не було сплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 16 жовтня 2012 року по 08 грудня 2014 року. Представником відповідача у судовому засіданні вказаний факт не заперечувався. Згідно ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Частино 1 статті 6 Закону України «Про відпустки», передбачено, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Із позову та пояснень сторін вбачається, що за час роботи на підприємстві у позивача виникло право на 51 день відпустки. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.11.2014 року за позовом [PERSON] до ПП "ЖЕК-10" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середньоденна заробітна плата склала 65,43 гривень. В порушення ст. 83 КЗпП України, відповідач не виплатив [PERSON] грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі (51 день х 65,43 грн.) 3336,93 гривень. Згідно ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Враховуючи, що при звільненні позивача підприємством порушені строки розрахунку по заробітній платі та на день звернення до суду з даним позовом розрахунок по заробітний платі не проведений, суд вважає, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, з врахуванням заборгованості по заробітній платі (у розмірі 95 гривень) і компенсації за невикористану відпустку ( у розмірі 3336,93 грн.), за період з 08.12.2014 року по 15.06.2015 року, тобто 128 робочих днів х 65,43 грн. - середньоденна заробітна плата, що становить 8375,04 гривень. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд також вважає, що діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, так як невиплатою заробітної плати і компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки були порушені трудові права позивача, в зв'язку з чим йому довелося звертатися за захистом своїх прав. Невиплата належних позивачу коштів вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За такого, суд вважає, що достатньою сумою для відшкодування моральної шкоди є 500 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача. Зокрема, витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню на суму 500 гривень з урахуванням положень Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011р., згідно якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення іншою стороною, не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Одночасно, відповідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Outcome: partial