Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У березні 2014 року банк звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 24 жовтня 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір № DOBIRX01380023, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит на суму 4896,10 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 24 жовтня 2008 року. Відповідачка [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконує, станом на 13 січня 2013 року утворилась заборгованість у сумі 60625,50 грн., яка складається з: 4896,10 грн. - заборгованість за кредитом; 21409,81 грн. - заборгованість за відсотками; 2291,28 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 28665,19 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2863,12 грн. - штраф (процентна складова). Крім того зобов'язання за вказаним договором забезпечено договором поруки №167 від 20 жовтня 2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк» у розмірі 10 000 грн., тому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму, а також стягнути із [PERSON] на погашення заборгованості 50625,50 грн., витрати на юридичну допомогу у сумі 3200грн. та судові витрати (а.с. 2-3). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 61-63). В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Гринь К.А., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про задоволення позову (а.с. 66-68). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що 24 жовтня 2006 року між ЗАТ КБ «приватБанк», правонаступником якого є позивач, і [PERSON] був укладений кредитний договір № DOBIRX01380023, відповідно до якого банк надав відповідачці кредит на суму 4896,10 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення - 24 жовтня 2008 року. Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, а відповідно п.п.24, 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Проте погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, а згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд і інстанції, пославшись на п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», не звернув уваги на зміни в законодавстві й на те, що в зазначеному пункті постанови роз'яснюються застосування ч. 13, а не ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, для застосування позовної давності необхідна заява відповідача, якої у справі немає. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з ухваленням нового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530). Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Крім того, п. 6.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплати банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% от суми заборгованості (а.с. 8-10, 10 зворот). Як вбачається із розрахунку, заборгованість [PERSON] станом на 13 січня 2013 року складає 60625,50 грн., із яких: 4896,10 грн. - заборгованість за кредитом; 21409,81 грн. - заборгованість за відсотками; 2291,28 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 28665,19 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2863,12 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5), тому позовні вимоги у частині стягнення заборгованості підлягають повному задоволенню. Стосовно вимог банку щодо стягнення з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки солідарно із [PERSON] 10 000грн. Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Виходячи з того, що позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" стосовно стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки, витікають з відносин, які виникли на підставі договору, укладеного між суб'єктами господарювання, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства. Згідно п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення витрат на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн., апеляційний суд виходить з наступного. Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч.1 ст.84 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що позивач отримав правову допомогу від особи, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, відсутній погодинний розрахунок наданої правової допомоги, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь банку слід стягнути понесені судові витрати у сумі 1273грн. 13коп. (606грн.25коп. +666грн. 88коп. (а.с.16, 70)

Outcome: partial