Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

У січні 2015 публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтувавши свої вимоги тим, що між Банком та [PERSON] 29 липня 2008 року було укладено кредитний договір № 437М-08, відповідно до умов якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 485 000 грн. терміном до 28 липня 2013 року, а відповідачка [PERSON] зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань між Банком та [PERSON] був укладений договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався відповідати перед Банком за зобов'язанням [PERSON] в солідарному порядку. Свої зобовязання по кредитному договору позивач виконав в повній мірі, однак відповідачем [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконуються. Уточнивши позовні вимоги, Банк просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість, що утворилась станом на 04 листопада 2015 року у розмірі 1 806 354 грн. 87 коп. Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 28 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог Банку відмовлено у повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі позивач зазначив, що судом не враховано, що на момент розгляду даної справи предмет застави реалізовано, проте суми від реалізації предмету застави для погашення заборгованості в повному обсязі за кредитним договором не вистачило. Тому зобовязання відповідача за кредитним договором не припинилися і право позивача підлягає захисту. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд не звернув уваги та не надав правової оцінки нормі, відповідно до якої у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Крім того, судом не враховано, що умовами кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником будь-якого з зобовязань, Банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню, яка нараховується з першого дня прострочення й до виконання зобовязання боржником в повному обсязі. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія судів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розяснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 437М-08, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти у розмірі 485 000,00 грн. терміном повернення до 28 липня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 16-21). До матеріалів справи залучено копію рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 вересня 2009 року (а.с. 63-65), яким позовні вимоги Банку до [PERSON] та [PERSON] задоволено, звернуто стягнення шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предметів застави від імені заставодавця, а також надано ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу майна: - напівпричіп MONTENTGRO (модель MONTENTGRO SPI 3S, рік випуску 2002, тип ТЗ напівпричіп бортовий, № кузова/шасі VST 0031501M05631, реєстраційний номер АН 4535 ХТ); - автомобіль DAF (модель DAF FT 95XF430, рік випуску 2003, тип ТЗ вантажний силовий тягач, реєстраційний номер АН 5921 СХ); - автомобіль DAF (модель DAF FT 95XF430, рік випуску 2002, тип ТЗ вантажний силовий тягач, реєстраційний номер АН 0229 ЕМ); - напівпричіп SCHWARZMUTLLTR (модель SCHWARZMUTLLTR SPA3E, рік випуску 2001, тип ТЗ напівпричіп бортовий тентований, реєстраційний номер АН 7135 ХТ) (а.с. 63-65). Згідно копії договору № 1 від 01 червня 2010 року, який укладено між приватним підприємцем [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» та Додаткової угоди до нього підприємець зобовязався надати місце для парковки транспортних засобів та створити необхідні умови для забезпечення повного збереження переданого йому транспорту (а.с.83-84). До матеріалів справи залучено рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 05 квітня 2011 року, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 437М-08 від 29 липня 2008 року задоволено, з відповідачів у солідарному порядку на користь Банку стягнута заборгованість у розмірі 665 288 грн. 79 коп., вирішено питання судових витрат (а.с.7). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2011 року, залишеному без змін під час перегляду за нововиявленими обставинами 22 листопада 2011 року, було скасовано рішення Краснолиманського міського суду від 05 квітня 2011 року, публічному акціонерному товариству «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування прийнятого рішення апеляційний суд зазначив, що рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 29 вересня 2009 року станом на 31 березня 2009 року Банку була відшкодована судом заборгованість у загальній сумі 489 854 грн. 57 коп. (а.с. 61, 62). Звертаючись з новим позовом, Банк просив стягнути заборгованість по кредиту, що утворилася станом на 4 листопада 2015 року. Відмовляючи у задоволенні цього позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 вересня 2009 року, а також закінчення строку дії кредитного договору, виключає можливості нарахування відсотків за користування кредитом і будь-яких штрафів, поза строком дії кредитного договору. Такий висновок суду не відповідає нормам матеріального права. Підставою заявленої Банком вимоги є стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, що утворилася станом на 4 листопада 2015 року. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення. Оскільки у своєму позові Банк ставить питання про стягнення заборгованості за період часу, який не був предметом розгляду Краснолиманського міського суду Донецької області, що ухвалив рішення від 29 вересня 2009 року, суд першої інстанції помилився у визначенні поняття предмета позову в його процесуальному розумінні та не врахував його відмінність від предмета позову, який було попередньо розглянуто з винесенням вказаного рішення. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 23 вересня 2015 року, у аналогічній справі № 6-1206цс15, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Розглядаючи по суті заявлені Банком вимоги, апеляційний суд відзначає, що 29 липня 2008 року було укладено кредитний договір № 437М-08, відповідно до умов якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 485 000 грн. терміном до 28 липня 2013 року, а відповідач [PERSON] зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Звернувшись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, 4 квітня 2016 року представник позивача подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду в частині вимог до [PERSON] на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а.с. 96), про що була винесена відповідна ухвала Краснолиманського міського суду від 15 квітня 2016 року (а.с. 111). Із уточненого розрахунку заборгованості, наданого позивачем, убачається, що станом на 04 листопада 2015 року сума заборгованості по зазначеному кредитному договору становила: заборгованість по кредиту 386 018 грн. 72 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 738 075 грн. 25 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 682 260 грн. 90 грн. (а.с. 100-101). Аналіз наданого розрахунку показав, що в графі "Залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)" наведено розмір тіла кредиту, з його помісячним зменшенням на суму обовязкового щомісячного платежу за період з 30 липня 2008 року по 04 листопада 2015 року, що є своєрідним графіком погашення тіла кредиту. У графі "Залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)" позивач навів дані по простроченій заборгованості по тілу кредиту на кожний місяць вказаного періоду. Згідно з витягу з рахунку [PERSON] № 29092053633323 про рух коштів, 31 жовтня 2012 року від реалізації заставленого майна надійшло на користь позивача 100 000 грн., з яких 50 000 грн. зарахована у погашення пені, а 50 000 грн. у погашення заборгованості по кредитному договору; 21 листопада 2012 року від реалізації заставленого майна надійшло на користь позивача 29 000 грн., з яких 14 500 грн. зарахована у погашення пені, а 14 500 грн. у погашення заборгованості по кредитному договору (а.с.149). Зазначене також підтверджено копіями меморіального ордеру/N:1/ tr. DNH0CAVW00X9C3 P/0410009 від 31 жовтня 2012 року та меморіального ордеру/N:1/ tr. DNH0CBLW00YITT P/0410009 від 21 листопада 2012 року (а.с.181, 184). У графі "Сума погашення за наданим кредитом" за 31 жовтня 2012 року зазначено надходження грошових коштів у сумі 50 000 грн., за 21 листопада 2012 року зазначено надходження коштів у сумі 14 500 грн. (а.с. 101). Беручи до уваги наведене, оскільки доказів належного виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором матеріали справи не містять, а сума заборгованості останньої підтверджується розрахунком заборгованості, який наданий суду та ніким не спростований, колегія судів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, вимоги щодо стягнення пені за прострочений період станом на 4 листопада 2015 року не можуть бути задоволені у повному обсязі з огляду на таке. Відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405 на території Донецької та Луганської областей проходить антитерористична операція. Ця операція відбувається на підставі Закону України "Про боротьбу з тероризмом" від 20 березня 2003 року № 638-IV і полягає у вжитті скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (стаття 1). Для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, які провадять діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з цієї зони під час її проведення, Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року № 1669-VII запроваджено ряд заходів. Водночас у цьому законі визначено, що завершення періоду проведення антитерористичної операції обумовлюється набранням чинності указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України (частина перша статті 1). Статтею 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено заборону нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають, або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території цих населених пунктів. Банки зобовязані скасувати зазначеним у ст. 2 Закону особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у десятиденний строк з дня опублікування Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Отже, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07 квітня 2014 року визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом. Крім того, проведення антитерористичної операції на території Донецької області є загальновідомим фактом, який на підставі ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Згідно з копією паспорта громадянина України серії ВС 558244 виданого 31 жовтня 2000 року Краснолиманським МВ УМВС України в Донецькій області [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO]. (а.с. 24-25). Зазначене також підтверджено наявною в матеріалах справи обліковою карткою прописки [PERSON], [INFO] (а.с.53). Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який є чинним, на час проведення антитерористичної операції встановлено мораторій щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Дію даного Закону в частині введення мораторію зупинено не було. Листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 Національний банк України повторно нагадав всім банкам про необхідність скасування пені та штрафів за договорами кредиту під час АТО та про необхідність суворого і безумовного дотримання вимог Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", невиконання яких тягне відповідальність керівників банків. Додатково листом від 18 січня 2016 року № 18-0005/3839 Національний банк України на додаток до зазначеного розяснив, що розпорядженням Кабінету Міністрів від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція та визначено такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 2 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів на території яких здійснювалась антитерористична операція, до якого включено с. Яцьківка Краснолиманського району Донецької області місце реєстрації відповідача [PERSON] Оскільки застосування штрафних санкцій у спірній ситуації на підставі Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" є неправомірним, апеляційний суд визнає за необхідне стягнути з відповідача нараховану пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором за період до 14 квітня 2014 року. Відповідно п. 6.1 Кредитного договору № 437М-08 від 29.07.2008 року при порушенні позичальником будь якого з зобовязань по сплаті процентів за користування кредитом, строків повернення кредиту, позичальник сплачує Банку за кожен випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Із наданого розрахунку вбачається, що станом на 15 квітня 2014 року у боржниці [PERSON] мається поточна заборгованість за кредитним договором у розмірі 386 018 грн. 72 коп., погашення якої відповідачкою не здійснювалось (а.с.101). Відповідно умов Кредитного договору сума пені за порушення строків розрахунків за один день складає 772 грн. 04 коп. ( 386 018,72 грн. х 0,2%). Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 15 квітня 2014 року включно загальний залишок пені за порушення строків розрахунків становить 338 660 грн. 73 коп. Таким чином, стягненню підлягає пеня за порушення строків розрахунків станом на 13 квітня 2014 року включно у розмірі 337 116 грн. 65 грн. (338660,73 грн. (772,04 грн. х 2 дні). У задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором за період з 14 квітня 2014 року по 04 листопада 2015 року з наведених підстав слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 806 354 грн.87 коп. Позовні вимоги задоволені у розмір 1 461 210 грн. 62 коп. що складає 80,89 % ( (1461210,62 х 100) : 1806354,87 = 80,89%). За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 17 115 грн. 99 коп.(а.с. 3), збільшивши позовні вимоги під час розгляду справи, позивач доплатив судовий збір у сумі 9 979 грн. 33 коп. (а.с. 99), за подачу апеляційну скаргу сплатив 29 804 грн. 85 коп.(а.с. 145) та за публікацію в пресі оголошення про виклик відповідача у судове засідання 420 грн. (а.с. 120), а всього 57 320 грн. 17 коп. 80,89% від понесених судових витрат станивть 46 366 грн. 28 коп., які повинні бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial