Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області (далі - позивач) звернувся до суду в інтересах [PERSON] (дані - [PERSON].) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - відповідач, ТОВ «Євролізинг Україна») в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений 01.07.2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та [PERSON], стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» кошти у розмірі 17 500,00 грн, сплачені [PERSON] за умовами цього договору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19 грудня 2017 року до Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області надійшла скарга від [PERSON] про порушення прав споживача при укладенні договору фінансового лізингу № 001207 від 01.07.2015 року (далі - договір фінансового лізингу, договір) з представником ТОВ «Євролізинг Україна», у якій [PERSON] також просив звернутися в його інтересах до суду за захистом його прав. Позивач вважає, що договір фінансового лізингу, відповідно до якого [PERSON] мав намір придбати для власних потреб трактор, є недійсним внаслідок недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: в договорі відсутня умова щодо індивідуальної визначеності предмету лізингу, умови договору передбачають платежі лізингоодержувача на користь лізингодавця, які не є лізинговими платежами відповідно до Закону України "Про фінансовий лізинг". Також позивач ставить під сумнів наявність повноважень на підписання договору у представника ТОВ «Євролізинг Україна», а також наявність ліцензії для здійснення ТОВ «Євролізинг Україна» фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Окрім того, Головне управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області мотивує свої позовні вимоги тим, що договір містить несправедливі умови, відповідно до яких, зокрема, відповідач має право в односторонньому порядку розірвати договір та не повернути адміністративний платіж. Позивач зазначає, що договором звужені обов'язки відповідача, передбачені Законом України "Про фінансовий лізинг" та положеннями Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, обмежені права [PERSON] та значно розширені права відповідача, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відтак, позивач вважає, що відповідно до вимог ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" зазначене грубо порушує права [PERSON], як споживача послуг, що надаються відповідачем, та є підставою для визнання договору недійсним. Також позивач зазначає, що [PERSON], підписуючи договір, вважав, що придбавав трактор у власність, проте представники відповідача знали, що споживач не отримує у власність трактор та підписує невигідний для нього договір, чим ввели його в оману, оскільки у протилежному випадку [PERSON] не прийняв би цих умов договору. Відтак, позивач вважає, що відповідач замовчував існування обставин, які могли б перешкодити вчиненню правочину, а, отже, договір може бути визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Крім того, посилаючись на ч. 2 ст. 806 ЦК України, відповідно до якої до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), купівлю-продажу та положення договору поставки, позивач зазначає, що договір фінансового лізингу мав бути нотаріально посвідченим, оскільки це є вимогою до форми договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України. Отже, договір є нікчемним, оскільки не додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. За таких обставин, позивач просить суд розглянути справу у порядку спрощеного провадження та визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути на користь [PERSON] сплачений відповідачу за умовами договору адміністративний платіж у розмірі 17 500,00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.02.2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області, яке діє в інтересах [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору лізингу недійсним, стягнення коштів, визначено необхідність розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та справу призначено до судового розгляду на 03.03.2018 року. 03.03.2018 року у зв'язку із неявкою учасників судового процесу та відсутністю доказів про те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 02.04.2018 року. 02.04.2018 року у зв'язку із неявкою учасників судового процесу та відсутністю доказів про те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 23.05.2018 року. 23.05.2018 року у зв'язку із неявкою учасників судового процесу та відсутністю доказів про те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 05.07.2018 року. 05.07.2018 року у зв'язку із неявкою учасників судового процесу та відсутністю доказів про те, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, розгляд справи було відкладено до 04.09.2018 року. 04.09.2018 року у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному, справу було знято з розгляду та призначено на 08.10.2018 року. В судове засідання 08.10.2018 року представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки невідомі. Представник відповідача в судове засідання 08.10.2018 року не з'явився, письмовий відзив не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки невідомі. Згідно ч. 1 ст. 182 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Як встановлено частиною 8 статті 179 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки належним чином повідомлені учасники судового процесу в судове засідання не з'явились, відповідач відзив на позов на адресу суду не направив, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у справі доказів за відсутності учасників судового процесу. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 01.07.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», лізингодавцем за умовами договору, та [PERSON], лізингоодержувачем за умовами договору, був укладений договір фінансового лізингу № 001207 (a.c. 18-23). Відповідно до умов договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства (п. 1.3 договору). Предметом договору, згідно п. 1.1. ст. 1, є транспортний засіб марки Сінтей 244, тип МЕХ, привід 4x4, вартістю на момент укладання договору - 6 862,75 євро, гривневий еквівалент якого складає 175 000,00 грн (п. 8.2. договору). Пунктом 1.6. ст. 1 договору визначено, що предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору. Відповідно до п. 1.7. ст. 1, п. 4.1. ст. 4 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. Пунктом 2.1. договору встановлено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє протягом 78 календарних місяців, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. На виконання умов договору лізингоодержувачем [PERSON] був сплачений адміністративний платіж у розмірі 17 500,00 грн, що підтверджується квитанцією № 57184540 від 01.07.2015 року (а.с. 24). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ст. 203 ЦК України передбачено, що; зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізигну (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крмі того, згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю- продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України: від 16.12.2015 року № 6-2766цс15, від 19.10.2018 року № 6-1551цс16, у постанові Верховного Суду № 676/1740/16-ц від 05.09.2018 року. З аналізу умов договору фінансового лізингу вбачається, що на правовідносини, що склалися між відповідачем та [PERSON], розповсюджується дія Закону України "Про захист прав споживачів". Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, ч. 5 ст. 18 цього Закону передбачено, що у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. З ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. З ст. 18 Закону). Частиною 3 ст. 509 ЦК України також встановлено, що зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу дає підстави дійти висновку, що у договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача відносно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, лізингодавцю надана можливість не повертати кошти на оплату, здійснену лізингоодержувачем, у разі відмови лізингоодержувача укласти або виконати договір, без встановлення права лізингоодержувача на одержання відповідної компенсації від лізингодавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства тощо. Так, пунктом 1.4 ст. 1 договору, встановлено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням статті 808 ЦК України. Несправедливими відносно споживача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, зокрема, є умови договору про майнову відповідальність лізингоодержувача за неможливість виконання зобов'язань за договором лізингодавцем, а саме п. 3.2.7. ст. З договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року, у цьому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 ст. 12 даного договору, які, на шкоду споживача, передбачають повернення лише 60% від сплаченого лізингоодержувачем авансового платежу, решта - 40%, утримується лізингодавцем у якості штрафу, адміністративний платіж поверненню не підлягає; про заборону дострокового погашення лізингових платежів раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу і встановлення за порушення цієї норми лізингоодержувачем штрафу у розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення (п. 10.14. ст. 10 договору); повернення лізингодавцем лише 60 відсотків сплаченого лізингоодержувачем авансового платежу та неповернення у повному обсязі сплаченого адміністративного платежу у разі розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача (п. 12.1. ст. 12 договору). Про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу свідчить зміст статті 12 договору фінансового лізингу, яка встановлює відповідальність сторін та яка, у порівнянні з відповідальністю лізингоодержувача, не містить жодного пункту, який би встановлював відповідальність лізингодавця за невиконання та/або неналежне виконання зобов'язань за договором. Такі, безумовно, несправедливі умови оспорюваного договору, у контексті положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дають суду підстави для визнання всього договору недійсним, оскільки визнання зазначених вище умов договору недійсними зумовлює зміну інших положень договору. Аналогічні висновки викладені у правових позиціях Верховного Суду України № 6-65цс16 від 11 травня 2016 року, № 6-330цс16 від 8 червня 2016 року. Доводи позивача про визнання договору фінансового лізингу недійсним на підставі ст. 230 ЦК України внаслідок введення [PERSON] представником відповідача в оману при укладенні договору, суд відхиляє, як безпідставні, з огляду на таке. Позивач зазначає у позовній заяві, що [PERSON] вважав, що купляв трактор у власність. Відповідач при цьому знав, що [PERSON] не отримує у власність трактор та підписує невигідний для нього договір, зокрема у тій частині, що у разі розірвання договору адміністративний платіж йому не повертається. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Умови договору фінансового лізингу передбачають, що предмет лізингу передається лізингодавцем лізингоодержувачу у користування (пункти 1.7. ст. 1, 4.1. ст. 4), умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу) передбачені статтею 11 договору, випадки неповернення лізингоодержувачу адміністративного платежу також передбачені умовами договору, зокрема, пунктом 12.1 ст. 12 договору. З огляду на зазначене, суд не вбачає навмисного введення відповідачем в оману [PERSON], оскільки [PERSON] ознайомлювався з умовами договору, про що свідчить його підпис на договорі. Факт підписання договору [PERSON] позивачем не заперечувався. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що договір зі сторони відповідача підписувався неуповноваженою особою та те, що у відповідача відсутня ліцензія для здійснення послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, оскільки зазначене не доведено позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не здійснює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження надання будь-яких послуг [PERSON] на виконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу. З огляду на викладене, договір фінансового лізингу № 001207 від 01 липня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та [PERSON], може бути визнаний недійсним із стягненням на користь [PERSON] 17 500 грн в рахунок повернення одержаного на виконання недійсного правочину. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені в якості судових витрат лише витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 524,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 27.12.2017 року та від 24.01.2018 року. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 524,00 грн у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: approved