Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до державного підприємства "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області" (надалі - відповідач) про стягнення середньої заробітної плати за період затримки розрахунку при звільненні. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалася на те, що 23.06.2003 року вона була прийнята на посаду комірника в ДП "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області", з 08.10.2007 р. її було призначено в.о. головного бухгалтера, а 02.12.2013 року її було звільнено за власним бажанням. В день її звільнення, відповідач зобов'язаний був, відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, виплатити нараховану заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку. Але відповідач відмовився провести повний розрахунок, мотивуючи відмову відсутністю грошових коштів на рахунку. Крім того, відповідач не вніс відомості про нарахування їй компенсації за невикористану відпустку до Пенсійного фонду України, у зв'язку з чим, їй було не в повному обсязі нарахована пенсія за віком. До теперішнього часу розрахунок з нею в повному обсязі не проведено. В зв'язку з наведеним позивач вважає, з урахуванням уточнень позовних вимог від 22.01.15 р., що, у відповідності з вимогами ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити недоплачену компенсацію за невикористану відпустку в сумі 12153,80 грн., середній заробіток за весь час затримки проведення повного розрахунку з нею в сумі 20232,27 грн., а також суму моральної шкоди в розмірі 5000,00грн., та зобов'язати внести нарахування до звітності в Пенсійний фонд України. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позовну заяву з вказаних в ній підстав, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву. Пояснив, що підприємство знаходиться в складному фінансовому стані, і як наслідок, відсутні обігові кошти для виплати заробітної плати, крім того, з урахуванням всіх перерахованих коштів, компенсація за невикористану відпустку на час розгляду справи, складає 9790,27 грн. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку в сумі 20232,27 грн., про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00грн., у зв'язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 47,116, ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Також, в рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Судом встановлено, що згідно наказу № 22 від 23.06.2003 року [PERSON] була прийнята по переводу на посаду комірника державного підприємства "Дослідно-експериментальне підприємство" Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області". Згідно наказу № 28 від 02.12.2013 р. позивач була звільнена з роботи за власним бажанням, що підтвердили сторони в судовому засіданні та підтверджується копією трудової книжки, копією наказу про звільнення позивача. При звільненні позивача з роботи в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач не провів з нею повний розрахунок в день звільнення, зокрема не виплатив компенсацію за невикористану відпустку за період 2008-2014 р.р., в кількості 123 дня, в сумі: нарахована сума склала 14832,57 грн., після відрахування податків, сума компенсації склала 12607,68 грн., що визнав представник відповідача в судовому засіданні. З урахуванням раніше сплаченої суми в розмірі 2817,41 грн., до теперішнього часу відповідачем позивачу [PERSON] не сплачена заборгованість з компенсації за невикористану відпустку в сумі 9790,27 грн. Таким чином, остаточний розрахунок з позивачкою до теперішнього часу не проведений в повному обсязі. Отже, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України відповідачем при звільненні позивачки з роботи. Передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця. Але, суд враховує доводи позивача про те, що про порушення своїх прав позивач дізналась 02.12.2013 р, тобто з моменту свого звільнення та здійснення з нею розрахунку при звільненні. До суду позивач звернулась лише 07 липня 2014 року, а отже з пропуском вказаного вище строку. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України поважності пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, тому суд не вбачає підстав для поновлення вказаного строку. Отже, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не знайшли свого законного підґрунтя, а тому задоволенню не підлягають. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку в сумі 9790,27 грн. підлягають задоволенню, оскільки зазначені грошові кошти до теперішнього часу підприємство не виплатило позивачці. Позовні вимоги про включення нарахованої компенсації до персоніфікації в Пенсійний фонд також підлягають задоволенню, оскільки невиконання вищезазначених дій порушує права позивачки на отримання належного їй пенсійного забезпечення. В задоволенні решти позовних необхідно відмовити. Так як позовні вимоги задоволені частково, а позивач при зверненні з позовною заявою до суду, звільнений від сплати судового збору, то суд вважає, що з відповідача на користь держави належить стягнути, згідно зі ст. 88 ч.3 ЦПК України, судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial