Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

03.06.2016 року позивач [PERSON], в особі представника - [PERSON], звернувся до суду із позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору №04.01.2016-000000234 від 04.01.2016 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Споживчий Центр». В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 04.01.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Споживчий Центр» було укладено кредитний договір у розмірі 3 000 грн. на строк 14 календарних днів. Вважає, що при укладенні кредитного договору були порушені його права як споживача згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги», Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про інформацію», а тому просить суд визнати кредитний договір недійсним. 21.10.2016 року зазначена позовна заява була залишена без розгляду на підставі п.6 ч.1 ст.207 ЦПК України. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.11.2016 року ухвала Балаклійського районного суду Харківської області від 21.10.2016 року була скасована, справа повернута до того ж суду для продовження розгляду справи. Представник позивача в судове засідання не з»явився. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності та в якій зазначив, що підтримує раніше надані заперечення на позов в повному обсязі. В письмових запереченнях представник відповідача зазаначив, що позивач сам підтвердив, що вважає справедливими щодо себе всі умови договору та він повідомлений про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». В пункті 4.6.1 договору зазначено, що Позичальник підтверджує, що він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обовязки за Договором і погоджується з ними. На останній сторінці укладеного сторонами договору одразу біля підпису позичальника зазначено, що він повідомлений про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також істотні умови кредитування (зокрема, сума кредиту, строк кредиту, термін повернення кредиту, плата за користування кредитом, напрямки використання кредиту тощо) чітко, зрозуміло і однозначно вказані в кредитному договорі, зокрема, в розд. 1, розташованому на першій сторінці, виділені жирним шрифтом і підкреслені. Лише один платіж відповідно до договору Позичальник був повинен сплатити за користування кредитом - суму у розмірі 840,00 грн., що є абсолютно зрозумілим, прозорим для позичальника і жодним чином не вводить його в оману. Норми цивільного законодавства не містять заборони встановлення кредитним договором плати у вигляді фіксованої суми, а норми іншого законодавства, які дають визначення поняття «проценти» (зокрема, абз.9 п.14.1.206 ст.14 Податкового кодексу України) встановлюють, що проценти нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості чи вартості майна або у вигляді фіксованих сум. З наведеного вбачається, що встановлена пунктом 1.1. кредитного договору плата за користування договором відповідає принципу свободи договору, передбаченого ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. До даного спору не повинен застосовуватись Закон України «Про захист прав споживачів» та необґрунтованим є посилання позивача на його норми. Пунктами 3.2., 3.3. кредитного договору встановлено, що плата за користування кредитом нараховується та обліковується в розмірі, вказаному в п. 1.1. цього договору, в день, визначений в п. 1.4. як термін повернення кредиту або пролонгації договору. Неповернення кредиту та несплата плати за користування ним - це два різні порушення договору, тому встановлення відповідальності за кожне порушення не суперечить жодній нормі чинного законодавства. Крім того, згідно умов оспорюваного кредитного договору нарахування одночасно і пені, і плати за користування кредитом не передбачене. Кредитний договір не є договором про надання споживчого кредиту, оскільки кредит видавався на всі законні цілі, а не на придбання продукції, тому на нього не розповсюджується норма п.14 ч.І ст.6 Закону України «Про третейські суди». Договором про надання споживчого кредиту є не будь-який кредитний договір, а лише той, грошові кошти за яким надаються на придбання продукції та задоволення власних побутових потреб громадян. Оскільки кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, не є договором про надання споживчого кредиту, спір про визнання його недійсним не є спором про захист прав споживачів, отже, на нього не розповсюджується норма п.14 ч.І ст.6 Закону України «Про третейські суди». Пунктами 3, 5 ст.11 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб'єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом. На підставі викладеного просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Споживчий Центр» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договоруслід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 628 ЦК України регламентує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Матеріалами справи встановлено, що 04.01.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Споживчий Центр» був укладений Кредитний договір № 04.01.2016-000000234, згідно якому кредитор надав позичальнику фінансовий кредит у сумі 3000 грн. на строк 14 календарних днів з терміном повернення кредиту до 18.01.2016 року на будь-які законні цілі , з платою за користування кредитом в розмірі 840 грн (а.с.10). Пунктом 2.4 договору передбачено, що плата за користування кредитом нараховується з дня надання коштів у користування Позичальника включно до дати їх повернення або дати пролонгації Договору. При цьому, у випадку дострокового повернення кредиту розмір плати за користування кредитом зменшується пропорційно дням фактичного користування кредитом. В разі пролонгації цього Договору, плата за користування кредитом нараховується з наступного дня від дати пролонгації до дати повернення кредитних коштів. Судом не встановлено і позивач не подав доказів про те, що повна інформація про умови кредитування не була йому надана перед укладенням договору. Навпаки, у пункті 4.6 договору зазначено, що Позичальник підтверджує, що він уклав цей договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням; повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Договору, свої права та обовязки за Договором і погоджується з ними. Після реквізитів та підписів сторін (п.12 Договору) зазначено, що позивач повідомлений про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, що засвідчено підписом [PERSON] Як вбачається з п.5.4 Договору у випадку невиконання/неналежного виконання Позичальником кредитних зобовязань, Кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожний день прострочення виконання зобовязання, а саме: за прострочку повернення кредиту пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу; за прострочку повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2% за кожний день прострочення платежу. Таким чином, із змісту оспорюваного Договору вбачається, що сторони обумовили і прописали в Договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно із ч.ч. 1-3ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч.1ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону (1023-12) споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (рішення Конституційного Суду України від10.11.2011 р. N 15-рп/2011). Враховуючи, що кредит надано позивачу на споживчі цілі, а не для задоволення потреб, повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, до даних правовідносин застосовуються положення Закону України "Про захист прав споживачів". Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно дост. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Подібного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-1341цс15 від 02.12.2015 року. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як розяснено в п.7.Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно дост. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Відповідно до ч. 1ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Таким чином, права позивача, при укладенні та виконанні вищезазначеного кредитного договору порушені не були, оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при його укладенні та виконанні відповідачем не допущено, а тому суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог та в задоволенні позовних вимог відмовляє в повному обсязі.

Outcome: dismissed