Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.07.2016 року [PERSON] набув право власності на транспортний засіб Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER]; 15.11.2016 року позивач набув право власності на транспортний засіб Хундай Елантра, 2010 року випуску, д\\н [NUMBER]; 27.12.2016 року позивач набув право власності на транспортний засіб Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER]. Маючи намір здавати вказані автомобілі в оренду, за усною домовленістю позивач передав вказані автомобілі [PERSON], який здійснював підприємницьку діяльність по прокату автомобілів. Оскільки позивач не перебував постійно у м. Києві, а відповідач [PERSON] здійснював діяльність по прокату автомобілів у м. Києві, останній запропонував позивачу видати на його ім'я довіреність, зважаючи на те, що це буде підставою для укладення договорів, представлення його інтересів на законних підставах. Погодившись, позивач видав такі довіреності на ім'я відповідача на розпорядження вказаними транспортними засобами. У січні 2017 року позивачу стало відомо про те, що транспортні засоби, на які були видані довіреності, відчужені [PERSON] без його згоди тертім особам, при цьому грошові кошти від продажу автомобілів передано не було. 16.01.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського управління поліції із заявою про вчинення злочину з викладених вище підстав. Згодом позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] 27.12.2016 року на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 27.12.2016 року здійснив відчуження автомобіля Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER] на користь [PERSON] за 48950, 00 грн. Крім того, 30.12.2016 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30.12.2016 року здійснив відчуження транспортного засобу Хундай Елантра, 2010 року випуску, д\\н [NUMBER] на користь [PERSON] за 49850, 00 грн. Також 04.01.2017 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04.01.2017 року здійснив відчуження транспортного засобу Шевролет Авео , 2011 року випуску, д\\н [NUMBER] на користь [PERSON] за 49850, 00 грн. Як стало відомо позивачу, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є подружжям. Враховуючи те, що відчуження транспортних засобів відбулося всупереч волі власника [PERSON], грошові кошти за продаж автомобілів ним не отримані, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу 8044/2016/262935 транспортного засобу від 27.12.2016 року щодо відчуження транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, чорного кольору, укладеного між [PERSON] в особі [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу 8044/2016/272474 транспортного засобу від 30.12.2016 року щодо відчуження транспортного засобу Хундай Елантра, 2010 року випуску, сірого кольору, укладеного між [PERSON] в особі [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу 8044/2017/276212 транспортного засобу від 04.01.2017 року щодо відчуження транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, сірого кольору, укладеного між [PERSON] в особі [PERSON] та [PERSON]; - скасувати державну реєстрацію щодо транспортного засобу Шевролет Аве, 2011 року випуску; транспортного засобу Хундай Елантра, 2010 року випуску; транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, за [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової експертизи відмовлено. 12.11.2018 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. Відповідно до викладених у відзиві заперечень відповідач вказує про те, що позивачем були видані довіреності, у тому числі на право відчуження автомобілів, між ними була відповідна домовленість щодо продажу транспортних засобів, він не заперечував проти вартості автомобілів, у зв'язку з чим відповідач вважає, що підстав для задоволення позову немає. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивачем було видано довіреності на ім'я відповідача на право розпорядження автомобілями, між ними була домовленість щодо продажу вказаних автомобілів, а тому після оформлення договорів купівлі-продажу позивачу були передані грошові кошти. Жодних підстав для визнання договорів недійсними немає, оскільки відповідач [PERSON] діяв виключно у межах наданих йому повноважень. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив на позов та заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву з проханням розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 09.07.2016 року позивач [PERSON] набув право власності на транспортний засіб Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER]; 15.11.2016 року позивач набув право власності на транспортний засіб Хундай Елантра, 2010 року випуску, д\\н [NUMBER]; 27.12.2016 року позивач набув право власності на транспортний засіб Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER]. 24.12.2016 року позивачем [PERSON] була видана довіреність, якою він уповноважив [PERSON] розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобілем марки Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER] (а.с.20-21). 27.12.2016 року між [PERSON] в особі його представника [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу 8044/2016/262935 транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]). Вартість транспортного засобу, згідно із п. 3 Договору, становить 48950, 00 грн. (а.с.18-19). На підставі укладеного між сторонами Договору [PERSON] була подана заява № 110344709 від 27.12.2016 року до Територіального сервісного центру 8044 про перереєстрацію транспортного засобу (а.с.14-15). Крім того, 03.01.2017 року позивачем [PERSON] була видана довіреність, якою він уповноважив [PERSON] розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобілем марки Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER] (а.с.28-29). 04.01.2017 року між [PERSON] в особі його представника [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу 8044/2017/276212 транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]). Вартість транспортного засобу, згідно із п. 3 Договору, становить 49850, 00 грн. (а.с.24-25). На підставі укладеного між сторонами Договору [PERSON] була подана заява № 110830847 від 04.01.2017 року до Територіального сервісного центру 8044 про перереєстрацію транспортного засобу (а.с.27-28). Також 24.12.2016 року позивачем [PERSON] була видана довіреність, якою він уповноважив [PERSON] розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобілем марки Хундай Елантра, 2010 року випуску, д\\н [NUMBER] (а.с.36-37). 30.12.2016 року між [PERSON] в особі його представника [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу 8044/2016/272474 транспортного засобу Хундай Елантра, 2010 року випуску, д\\н [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]). Вартість транспортного засобу, згідно із п. 3 Договору, становить 49850, 00 грн. (а.с.34-35). На підставі укладеного між сторонами Договору [PERSON] була подана заява № 110676020 від 30.12.2016 року до Територіального сервісного центру 8044 про перереєстрацію транспортного засобу (а.с.30-31). 16.01.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявою про вчинення злочину відповідачами відносно нього, за якою було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.01.2017 року, що підтверджується відповідним витягом (а.с.38). Як встановлено при розгляді справи, на момент постановлення судового рішення досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить визнати недійсними укладені відповідачами договори купівлі-продажу транспортних засобів з тих підстав, що відчуження автомобілів відбулося всупереч його волі, без його згоди, він не отримав грошові кошти за продаж автомобілів, будь-які умови продажу автомобілів з ним відповідач [PERSON] не узгодив. Крім того, правочини було укладено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, оскільки відповідачі є подружжям. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. У силу статті 237, частини третьої статті 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов'язком. Також до обов'язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов'язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Верховний Суд України у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на ту обставину, що продаж транспортних засобів був здійснений без його згоди, а кошти від відчуження майна він не отримував. Але слід зазначити, що під час розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] добровільно видав довіреності на ім'я [PERSON] від 24.12.2016 року та від 03.01.2017 року, якими уповноважив останнього розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати транспортними засобами Шевролет Авео та Хундай Елантра. Відповідно до умов довіреностей позивач уповноважив відповідача [PERSON] для виконання вказаних у довіреностях повноважень представляти його інтереси з питань державної реєстрації, перереєстрації, оформлення транспортного засобу в територіальних органах з надання сервісних послуг МВС України, одержувати необхідні довідки та документи, подавати заяви від його імені, здавати державні номери, отримувати транзитні номери, номери для тимчасових поїздок, зняти/поставити транспортний засіб у випадку його втрати, а також отримати тимчасовий реєстраційний талон для подальшого користування цим автомобілем, укладати та підписувати всі дозволені діючим законодавством договори цивільно-правового характеру, договори купівлі-продажу, пов'язані з виконанням повноважень за цією довіреністю, на умовах та за їх розсудом, у тому числі договори купівлі-продажу, оренди, договори страхування, отримувати у зв'язку з цим належні йому грошові кошти, у тому числі страхові відшкодування, незалежно від кого вони будуть надходити/виплачуватися, бути його представником на станції техобслуговування з питань ремонту цього транспортного засобу, заміни агрегатів, бути його представником в сервісних центрах МВС, в податкових органах, в органах нотаріату, в тому числі з питань сплати зборів та податків, розписуватись за нього, а також виконувати всі інші дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень. Таким чином, видаючи довіреність на ім'я відповідача з таким обсягом повноважень позивач мав усвідомлювати, що наділив [PERSON] правом продажу автомобілів будь-якій особі і на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. Вказані довіреності позивачем не оспорювалися, не скасовувалися та не визнавалися у встановленому законом порядку недійсними. Відповідач [PERSON], діючи у межах повноважень, наданих йому вказаними вище довіреностями, вчинили правочини щодо продажу спірних автомобілів [PERSON] за ціною, вказаною у договорах, що не суперечить чинному законодавству. Оцінюючи досліджені судом докази та аналізуючи норми діючого законодавства, що регулюють дані правовідносини, суд дійшов висновку про те, що, вчиняючи правочини, предметом яких є спірні автомобілі, відповідач [PERSON] діяв у межах чинного законодавства із урахуванням повноважень, наданих позивачем на підставі довіреностей. Неповернення позивачу виручених коштів від продажу автомобілів (навіть якщо такий факт мав місце) не є підставою для визнання правочинів недійсним, однак не позбавляє останнього права звернутися до суду із відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв'язку із неналежним виконання договору доручення. Крім того, позивач [PERSON] особисто підписував довіреності, що ніким не заперечувалося, був ознайомлений з їх текстом, даними про особу, на яку вказані довіреності видавалися. Всі ці дії позивача свідчать про те, що його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Також факт вільного волевиявлення з боку позивача [PERSON] підтверджується і фактом передачі ним транспортних засобів [PERSON] разом з документами та ключами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договорів від 30.12.2016 року та від 04.01.2017 року недійсними, а тому суд дійшов висновку, що підстав для визнання вказаних договорів купівлі-продажу недійсними з підстав, наведених у позові, немає, а тому у задоволенні даних позовних вимог повинно бути відмовлено. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27.12.2016 року, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, 24.12.2016 року позивачем [PERSON] була видана довіреність, якою він уповноважив [PERSON] розпоряджатися, продати, обміняти, керувати, управляти, транспортувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобілем марки Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER]. 27.12.2016 року між [PERSON] в особі його представника [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу 8044/2016/262935 транспортного засобу Шевролет Авео, 2011 року випуску, д\\н [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]). На підставі укладеного між сторонами Договору [PERSON] була подана заява № 110344709 від 27.12.2016 року до Територіального сервісного центру 8044 про перереєстрацію транспортного засобу. З наведеного вище вбачається, що позивач уповноважив відповідача [PERSON] на вчинення певних дій, у тому числі щодо продажу автомобіля Шевролет Авео, 2011 року випуску, із свідоцтвом про реєстрацію серії [NUMBER], а предметом оспорюваного Договору від 27.12.2016 року був автомобіль Шевролет Авео, 2011 року випуску, із свідоцтвом про реєстрацію серії [NUMBER]. Таким чином, можна зробити переконливий висновок про те, що позивач не надавав відповідних повноважень на продаж автомобіля Шевролет Авео із тими даними, що зазначені у договорі купівлі-продажу, тобто продаж транспортного засобу був здійснений із перевищенням повноважень, що були визначені у довіреності від 24.12.2016 року. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що є всі підстави для визнання Договору купівлі-продажу автомобіля від 27.12.2016 року та скасування державної реєстрації даного автомобіля на ім'я [PERSON] Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 352, 40 грн. з кожного, відповідно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial