Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

29.11.2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] та зобов'язати Корсунь-Шевченківський РС УДМС України у Черкаській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою по вул. [ADDRESS]. До початку судом розгляду справи по суті позивач змінив підставу та предмет позову, зменшив розмір позовних вимог та просив визнати відповідача таким, що втратив право користування на 43/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд [ADDRESS]. Свій позов позивач мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу будинку від 17.08.2005 року, він купив у [PERSON] 43/100 будинку, розташованого за вище вказаною адресою, але останній позивачеві будинкову книгу не віддав і пояснив, що він її загубив. В вересні 2013 року родичі [PERSON] знайшли будинкову книгу, яка вважалася втраченою і віддали позивачу. Ознайомившись із зазначеною домовою книгою позивач виявив, що у вказаному будинку з 19.08.2004 року до цього часу значиться зареєстрованим [PERSON], який не є членом сім'ї позивача, у вказаному будинку не проживає, комунальні платежі не сплачує. Оскільки відповідач фактично не проживає у будинку позивача, але є зареєстрованим в ньому, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. У суд позивач та представник позивача з'явилися, підтримали позов, проти винесення заочного рішення не заперечували, дали пояснення аналогічні до позову. Відповідач до суду не з'явився, про час, дату та місце розгляду був належним чином повідомлений. Представник третьої особи, на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Корсунь-Шевченківського РС УДМС України у Черкаській області у суд не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення на підставі наступного. У суді встановлено, що позивач є власником 43/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу серії ВСС №441654, укладеного 17.08.2005 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) (а.с.4), також дана обставина підтверджується витягом з державного реєстру правочинів №1362166, виданого 17.08.2005 року Корсунь-Шевченківською державною нотаріальною конторою, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8129087, виданого 22.08.2005 року Корсунь-Шевченківським виробничим підрозділом Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації та технічним паспортом на житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] (а.с.5-11). Крім позивача в даному будинку зареєстровані та проживають члени його сім'ї: дружина - [PERSON] з 04.02.1987 року, син - [PERSON] з 15.05.2003 року та син - [PERSON] з 19.04.2008 року, а також зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], з 19.08.2004 року, що підтверджується записом в домовій книзі (а.с.17-22). Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що відповідач не проживає за даною адресою більше восьми років з серпня 2005 року та не є родичем даній родині. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції» та «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». Необхідність дотримання даних норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод знайшло своє вираження в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.06.2013 року у справі «Цибулько та інші проти України» та від 01.06.2006 року «Федоренко проти України». Відповідно до ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, приватна власність громадян охороняється законом і її захист здійснюється судом, а тому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ч. 1, 2 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Судом встановлено, що зазначені обставини відсутні. Відповідно до ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" фізичні особи зобов'язані зареєструватися за новим місцем свого проживання в 10-денний строк після прибуття на нове місце проживання. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, як випливає із ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. До початку розгляду справи по суті позивач змінив предмет та підставу позову і зменшив розмір позовних вимог та протягом усього часу розгляду справи не збільшив розмір позовних вимог, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання не має. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 229,40 грн.

Outcome: approved