Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом з тих підстав, що йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS], що стверджується довідкою КП "Великоберезнянське РБТІ" № 272 від 15.11.2012 року. Вказаний будинок він придбав у громадянки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2012 року. Однак, у цьому будинку зареєстровані відповідачі, про що наявні відомості у будинковій книзі, які з дати їх реєстрації в ньому не проживають. На сьогоднішній день вони ведуть незрозумілий спосіб життя і для уникнення будь-яких претензій або цивільно-виконавчих правовідносин за адресою їх реєстрації, перед ним (позивачем) постала необхідність зняти їх з реєстрації, як таких, що не проживають у вказаному будинку більш тривалий термін, ніж той, протягом якого за ними зберігається право на користування житловим приміщенням у розумінні ч.2 ст. 405 ЦК України. Доказом цього є додані копії актів обстеження Лютянської сільської ради від 19.07.2013 року, 13.06.2014 року, 14.07.2014 року та 15.08.2014 року. Будь-яких домовленостей з приводу збереження за відповідачами житлової площі за період їх не проживання не існує. За таких обставин, позивач вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням згідно ст. 72 ЖК України. Оскільки реєстрація відповідачів створює йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, а вони у добровільному порядку такі не усувають, позивач просить усунути ці перешкоди в судовому порядку шляхом позбавлення відповідачів та їх дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] права користування житловим приміщенням за вказаною вище адресою та зняти останніх з реєстраційного обліку за цією ж адресою. В подальшому, у відповідності до ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті, позивач, шляхом подання письмової заяви, змінив підставу позову, а саме посилаючись на ст.ст. 156 ч.4, 162 ЖК України, акцентував увагу суду на тому, що відповідачі не проживають у раніше згаданому будинку більше шести місяців, не оплачують плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участь у спільному побуті, а відтак вважаються такими, що не є членами його сім'ї і такими, що втратили право на користування цим житловим приміщенням. - 2 - У судове засідання позивач не з'явився, подав заяву, в якій змінений позов підтримав повністю, просив його задовольнити та розглянути справу без його участі, також проти заочного розгляду справи не заперечив. При цьому, додатково зазначив, що в подальшому не бажає укладати з відповідачами будь-яких угод щодо безоплатного чи оплатного користування жилим приміщенням у належному йому житловому будинку, а також уточнив, що слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку лише тих осіб, які є зареєстровані в будинковій книзі. Відповідачі повторно в судове засідання не з'явилися без поважних причин, хоча належним чином, відповідно до ст. 74 ч.9 ЦПК України, були повідомлені про час і місце розгляду справи, тому суд розглянув справу без їх участі в порядку заочного провадження, на підставі доказів, що є в ній. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Із тексту та вимог позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] та їх дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зазначені у будинковій книзі, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зняти останніх з реєстраційного обліку, що є похідним від наявності права користування житловим приміщенням. У добровільному порядку відповідачі знятись з реєстраційного обліку не бажають. Із поданих суду доказів вбачається, що відповідачі і їх діти є зареєстрованими у - 3 - будинку позивача, що належить йому на праві приватної власності, однак більше року в даному будинку не проживають, не є членами сім'ї позивача і договору найму житла між ними та позивачем або договору оренди житла, не укладено. За таких обставин, суд констатує, що правовідносини які виникли між сторонами регулюються нормами ЖК УРСР та ЦК України, і вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Подібну позицію висловив і Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2012 року № 6-57цс11, прийнятої за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України. Так, згідно частин 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 156 ч.4 ЖК України, у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стаття 162 ЖК України визначає, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Згідно копій актів обстеження Лютянської сільської ради від 13.06.2014 року, 14.07.2014 року та 15.08.2014 року, відповідачі [PERSON], [PERSON] і їх діти: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані, але не проживають за адресою: [ADDRESS], з листопада 2012 року. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідачі і їх діти не являються членами сім'ї позивача, у спірному будинку не проживають з листопада 2012 року, відповідачі не несуть витрат по утриманню цього будинку, угод між останніми та позивачем про безоплатне чи платне користування жилим приміщенням не укладалося, в подальшому позивач не бажає укладати з відповідачами таких угод. Крім того, згідно ч.4 ст. 29 ЦК Укрїни, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачів і їх дітей слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Оскільки позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку є похідною від наявності права користування житловим приміщенням, то вона також підлягає задоволенню.

Outcome: approved