Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Заявлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] займає посаду державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Західний» Київської міської митниці ДФС України. 30 листопада 2019 року позивачу стало відомо, що невідома йому особа, а саме [PERSON] , звернувся до Національної поліції України зі скаргою наступного змісту: «Заявник скаржиться на державного інспектора Київської міської митниці ДФС України [PERSON] . який здійснює продаж інформації з бази даних зовнішньої та внутрішньої економічної діяльності підприємств України. 01.10.2019 року за електронним повідомлення з номера телефону: [NUMBER] , дана посадова особа пропонувала заявнику придбати в нього за ціною: 6500 гривень інформацію з бази зовнішньої та внутрішньої економічної діяльності підприємств України. Кошти було запропоновано перерахувати на банківську картку. Прохання притягнути до відповідальності державного інспектора Київської міської митниці ДФС України, [PERSON] . Заявник бажає, щоб зазначене звернення розглядалось за його особистою участю, як свідка злочину на рівні працівників Державної фіскальної служби України та на рівні працівників Національної поліції України». Позивач зазначає, що інформація яка зазначена вище не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), що й стало підставою для його звернення до суду із даним позовом, в якому він просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права [PERSON] інформацію про те, що [PERSON] здійснює продаж інформації з бази даних зовнішньої та внутрішньої економічної діяльності підприємств України, та що [PERSON] пропонував [PERSON] придбати інформацію з бази даних зовнішньої та внутрішньої економічної діяльності підприємств України. Крім того, позивач просить зобов`язати [PERSON] спростувати поширену ним недостовірну інформацію, шляхом направлення заяви до відповідного територіального органу Національної поліції України, до якого [PERSON] було подано звернення, Державної фіскальної служби України, Київської міської митниці ДФС України, Київської митниці Державної митної служби України. Ухвалою суду від 08.01.2020 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 17.02.2020 року ухвалою суду, за результатами підготовчого засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 26.02.2020 року представником відповідача - адвокатом Лавренчуком А.С. направлено до суду відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити у повному обсязі. В судові засідання 21.05.20 року та 15.06.20 року позивач та його представник не з`явилися повторно, хоча у відповідності до ст.128 ЦПК України були належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи. Заяв та клопотань до суду не надали. Причини повторної неявки суду не повідомили. 15.06.2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України - належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання. Постановою Вінницького апеляційного суду від 21.07.2020 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2020 року - скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 06.08.2020 на адресу суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Іванченко А.П. до суду надійшло клопотання про відвід головуючого судді Антонюка В.В., та заява про розгляд справи без участі позивача. 18.08.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області винесено ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника позивача Іванченко А.П. про відвід судді Антонюка В.В. у цивільній справі №127/33766/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Провадження у справі зупинено до вирішення у встановленому законом порядку заяви представника позивача - адвоката Іванченко А.П. про відвід судді Антонюка В.В. Справу передано в канцелярію суду для визначення, в порядку передбаченому статтею 33 ЦПК України, судді для розгляду заяви про відвід. 20.08.2020 року ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Венгрин О.О. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Іванченко А.П. про відвід судді Вінницького міського суду Вінницької області Антонюка В.В. у цивільній справі №127/33766/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Таким чином, усунуті обставини, що викликали зупинення провадження в даній справі, а відтак провадження у справі підлягало відновленню. 21.08.2020 року відновлено провадження у справі №127/33766/19 та призначено судовий розгляд на 22.09.2020 року з викликом сторін. 22.09.2020 року в судове засідання з`явився представник відповідача Лавренчук А.С. , позивач та його представник не з`явилися, хоча у відповідності до ст.128 ЦПК України були належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням епідеміологічної ситуації та підозрою на інфекцію COVID-19 у представника позивача, в зв`язку із чим по справі було оголошено перерву. 02.11.2020 року в судове засідання позивач та його представник не з`явилися, були належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, про що наявні докази в матеріалах справи (а.с.201-203). Однак, на адресу суду від представника позивача - адвоката Іванченко І.П., надійшли письмові клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням епідеміологічної ситуації та підозрою на інфекцію COVID-19 у представника позивача, в зв`язку із чим по справі було оголошено перерву до 19.11.2020 року, про що повідомлено належним чином позивача та його представника (а.с. 217-219). 19.11.2020 року позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про причини неявки до суду не повідомили. Клопотань та заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності, або ж про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, як то передбачено ст.212 ЦПК України, до суду не надали, в зв`язку із чим по справі було оголошено перерву до 10.12.2020 року, про що повідомлено належним чином учасників по справі (а.с.224-226). В судове засідання, призначене на 10.12.2020 року, належним чином повідомлені позивач та його представник в черговий раз не з`явились. Про причини неявки до суду не повідомили. Клопотань та заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності, або ж про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, як то передбачено ст.212 ЦПК України, до суду не надали. Представник відповідача - адвокат Лавренчук А.С., в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності через неможливість явки до суду в зв`язку із захворюванням. Підтримав позицію щодо заявлених позовних вимог, викладену у відзиві на позовну заяву. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернуто увагу на те, що згідно із вимогами ЦПК України суд не повинен з`ясовувати причини повторної неявки належним чином повідомленого позивача в судове засідання (правова позиція, викладена в інформаційному листі від 14.05.2012 року «Щодо деяких питань застосування процесуальних норм»). Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі "Осман проти Сполученого королівства" та від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Частинами першою, другою, п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15, від 26 вересня 2019 року у справі № 295/19734/13-ц, від 07 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 27 березня 2020 року у справі № 522/22303/14-ц. Встановивши, що позивач та його представник - адвокат Іванченко А.П., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в черговий раз не з`явилися в судове засідання, і від них не надходило заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд не знаходить перешкод для розгляду справи по суті на підставі ч. ч. 2, 3, 5 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Як вбачається із реєстраційної картки звернення, реєстраційний номер ГР-9773752 від 09.10.2019 року [PERSON] звернувся по телефону до ДФС України зі скаргою на державного інспектора Київської міської митниці ДФС України [PERSON] який здійснює продаж інформації з бази даних зовнішньої та внутрішньої економічної діяльності підприємств України. Зазначено, що 01.10.2019 року, за електронним повідомленням з номеру телефону: [NUMBER] , дана посадова особа пропонувала заявнику придбати в нього за ціною 6500 грн., дані з бази зовнішньої та внутрішньої економічної діяльності підприємств України. Кошти було запропоновано перерахувати на банківську карту. Заявник просить притягнути до відповідальності державного інспектора Київської міської митниці ДФС України, [PERSON] та бажає, щоб зазначене звернення розглядалося за його особистою участю, як свідка злочину на рівні працівників ДФС України та на рівні працівників Національної поліції України (а.с.5). Відповідно до закордонного паспорта [PERSON] номер [NUMBER] виданого 12.01.2018 року вбачається, що останній у період з 25.09.2019 року по 02.10.2019 року перебував за межами України (а.с.6). Із маршрутної квитанції від 18.09.2019 року вбачається, що [PERSON] є пасажиром авіакомпанії Ellinair на рейси EL 705, EL704 з вильотом 25.09.2019 з Kiev Boryspil International KBR до Неraklion Nikos Kazantzakis Airpot HER та 02.10.2019 року в зворотньому напрямку (а.с.7). Відповідно до наказу Київської міської митниці ДФС Державної фіскальної служби України №324 від 18.11.2020 року наказано провести перевірку інформації викладеної у звернені громадянина [PERSON] ( вхідний ДФС від 10.10.2019 ГР-9773752\\4472) (а.с.8). Листом Державної фіскальної служби України (ДФС) до Київської міської митниці ДФС від 14.11.2019 року повідомляється, що Головним управлінням внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України проводиться перевірка за зверненням №ГР-9773752/4472 від 10.10.2019 року щодо протиправних дій державного інспектора [PERSON] та відповідно до Наказу ДФС України №612 від 22.07.2019 року «Про організацію роботи, спрямованої на протидію корупції та забезпечення безпеки в органах ДФС України» надано прохання провести перевірку стосовно фактів викладених у вказаному зверненні, про результати якої повідомити не пізніше 19.11.2019 року (а.с.9). Як вбачається із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12020100090001043 від 12.02.2020 року, до Солом`янського УП ГУНП в м. Києві з територіального управління ДБР надійшли матеріали за заявою адвоката Іванченко А.П. в інтересах [PERSON] про те, що на її думку, 09.10.2019 року гр. [PERSON] здійснив завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину громадянином [PERSON] (а.с.39). У відповідності до ч. 1 ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі та ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських та інших обов`язків. Також, п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви (заяви) вимогам статті 119 ЦПК (1618-15). Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобі телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Пунктом 16 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ визначено, що відповідно до статті 40 Конституції України (254к/96-ВР) усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід врахувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (v008p710-03) (справа про поширення відомостей). Згідно п.2 рішення Конституційного суду України від 10.04.2003 року у справі №1-9/2003 (№8-рп/2003), у відповіді на запит Конституційного суду України, Голова Верховного суду України підкреслює, що звернення особи до правоохоронного органу зі скаргою на неправомірні дії його працівника, пов`язані із здійсненням ним владних повноважень чи виконанням службових обов`язків, є поширенням відомостей про цього працівника. Однак таке звернення не може бути підставою цивільно-правової відповідальності заявника за статтею 7 Цивільного кодексу (1540-06) (навіть якщо такі відомості не відповідають дійсності). У пункті 3 рішення Конституційного суду України від 10.04.2003 року у справі №1-9/2003 зазначено, що відповідно до Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений строк (стаття 40); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55). Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України «Про звернення громадян», який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг. З огляду на викладене Конституційний суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими особами або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод і рішеннях у справі «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем жодним чином не доведено, що інформація зазначена відповідачем у зверненні, реєстраційний номер ГР-9773752 від 09.10.2019 року до Національної поліції України порушує особисті немайнові права позивача або перешкоджає здійснювати своє особисте немайнове право. Крім того, в даному випадку немає місце приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки відповідач реалізував конституційне право на звернення до правоохоронного органу, передбачене ст. 40 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зважаючи на вищевказані положення статтей Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», та згідно з Рішенням Конституційного суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003, звернення до правоохоронного органу (в порядку передбаченому ст. 40 Конституції України) не може бути підставою цивільно-правової відповідальності. Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат судом враховано положення ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed