Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача, їх заяви (клопотання), інші процесуальні дії у справі. Справа № 743/1682/20. 26 листопада 2020 року Міністерство оборони України звернулось до суду з позовом в інтересах ДП «Львівський військовий лісокомбінат» до [PERSON] , в якому просило стягнути з останнього в порядку регресу матеріальну шкоду у розмірі виплаченого відшкодування за незаконне звільнення ним, як директором ДП «Львівський військовий лісокомбінат» головного інженера Підприємства [PERSON] в сумі 193 594 грн 88 коп. Вказуючи, що [PERSON] з 12 березня 2018 р. по 17 травня 2019 р. займав посаду директора ДП "Львівський військовий лісокомбінат". Зазначають, що 5 лютого 2018 р. директором ДП "Львівський військовий лісокомбінат" [PERSON] видано Наказ №32-ОС (Розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), згідно з яким головного інженера ДП «Львівський військовий лісокомбінат» [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, але незаконність вказаного звільнення була встановлена рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2018 р., яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 січня 2019 р. (за результатами апеляційного перегляду) та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 серпня 2019 р. (за результатами касаційного перегляду). Вказують, що на виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2018 р., з рахунку ДП «Львівський військовий лісокомбінат» було перераховано [PERSON] борг в сумі 123 981 грн 06 коп, 3 000 грн моральної шкоди, також було стягнуто з Підприємства виконавчий збір в сумі 12 398 грн 11 коп, витрати на виконавчі провадження в сумі 307 грн 56 коп, судовий збір в сумі 1 933 грн 78 коп, виконавчий збір в сумі 193 грн 37 коп, витрати на виконавчі провадження в сумі 307 грн 56 коп. Також вказують, що рішенням господарського суду Львівської області від 25.06.2019 р. (справа № 914/283/19) було стягнуто з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на користь Львівського міського центру зайнятості: на рахунок 37170001000584, одержувач: Львівський міський центр зайнятості, банк: ГУДКСУ у Львівській області, ЄДРПОУ 25555035, МФО 825014, КЕКВ 2710- повернення допомоги з безробіття [PERSON] від ДП «Львівський військовий лісокомбінат» коштів в сумі 47 111 грн 17 коп та на рахунок 37170001000584, одержувач: Львівський міський центр зайнятості, банк: ГУДКСУ у Львівській області, ЄДРПОУ 25555035, МФО 825014, КЕКВ 2800- повернення судового збору в сумі 1 921 грн 00 коп. Зазначають, що на виконання рішення господарського суду Львівської області від 25.06.2019 р. (справа № 914/283/19), з рахунку ДП «Львівський військовий лісокомбінат» сплачено також 47 111 грн 17 коп допомоги по безробіттю, судовий збір в сумі 1 921 грн, витрати на виконавчі провадження в сумі 269 грн та в сумі 269 грн 06 коп, виконавчий збір в сумі 4 711 грн 11 коп. Вказане свідчить про підстав, передбачених п. 8 ст. 134, ст. 237 КЗпП, для покладення на [PERSON] матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини Підприємству та для стягнення з останнього на користь ДП «Львівський військовий лісокомбінат» 193 594 грн 88 коп (139 121 грн 44 коп + 54 473 грн 44 коп) в порядку регресу до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Справа № 743/1742/20. 8 грудня 2020 року Міністерство оборони України звернулось до суду з позовом в інтересах ДП «Львівський військовий лісокомбінат» до [PERSON] , в якому просило стягнути з останнього в порядку регресу матеріальну шкоду, що складає розмір виплаченого відшкодування за незаконне звільнення ним, як директором ДП «Львівський військовий лісокомбінат» головного лісничого Підприємства [PERSON] в сумі 216 966 грн 47 коп. Вказуючи, що [PERSON] з 12 березня 2018 р. по 17 травня 2019 р. займав посаду директора ДП "Львівський військовий лісокомбінат". Зазначають, що- 23 червня 2018 р. директором ДП "Львівський військовий лісокомбінат" [PERSON] видано Наказ №173-ОС (Розпорядження) про припинення трудового договору, згідно з яким головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат» [PERSON] було звільнено з роботи за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, але незаконність вказаного звільнення була встановлена рішенням рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2019 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 січня 2020 р.. Зазначають, що на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2019 р., з рахунку ДП «Львівський військовий лісокомбінат»: сплачено 148 484 грн 27 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без врахування утримання податків та інших обов`язкових; утримано податки та інші обов`язкові платежі (військовий збір, ЄСВ, податок з доходів фізичних осіб) на суму 49 580 грн;сплачено моральну шкодуна суму 12 000 грн; сплачено судовий збірна суму 1 762 грн; сплачено судовий збір на оскарження Рішення суду до суду апеляційної інстанціїна суму 5 140 грн 20 коп.Вказане свідчить про підстав, передбачених п. 8 ст. 134, ст. 237 КЗпП, для покладення на [PERSON] матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини Підприємству та для стягнення з останнього на користь ДП «Львівський військовий лісокомбінат» 216 966 грн 47 коп (49 580 грн + 12 000 грн +1 762 грн + 5 140 грн 20 коп) в порядку регресу до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2021 року (головуюча ЯХНО Ю.Л.) об`єднано в одне провадження цивільну справу № 743/1742/20 за позовом Міністерства оборони України в інтересах ДП «Львівський військовий лісокомбінат» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу із цивільною справою № 743/1682/20 за позовом Міністерства оборони України в інтересах ДП «Львівський військовий лісокомбінат» до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, а ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2021 року (головуюча СТАШКІВА В.Б.) прийнято об`єднану справу до свого провадження, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовче засідання. В судових засіданнях представники ДП "Львівський військовий лісокомбінат" МУДРИК І.В. та МАНДІЙ В.І. позови підтримали, з підстав зазначених в них. Зазначили, що те, що після звільнення [PERSON] з посади головного інженера, а [PERSON] з посади головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат» інші працівники на вказані посади не приймались не свідчить про відсутність шкоди Підприємству. В судових засіданнях представник відповідача [PERSON] заперечив проти позовів, виходячи: - по-перше, з того, що після звільнення [PERSON] з посади головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат» інші працівники на вказану посаду не приймались, що свідчить про відсутність заподіяної шкоди Підприємству через відсутність додаткового фінансового навантаження; - по-друге, з того, що оскільки ст. 237 КЗпП України передбачено обов`язок особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу і не передбачено обов`язку особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну виплатами, які були здійснені звільненій особі в якості: моральної шкоди; судового збору; виконавчого збору; витрат на виконавче провадження; повернення до допомоги по безробіттю; податків та інших обов`язкових платежів, то відсутні підстави стягувати з [PERSON] інші суми ніж шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу; - по-третє, з того, що оскільки право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством сум третій особі і з цього ж часу обчислюється однорічний строк на пред`явлення регресного позову, а в даному випадку така виплата була проведена [PERSON] 4 вересня 2019 р., а Міністерство оборони України звернулось з даним позовом 26 листопада 2020 р., тобто поза межами річного строку, з дня виявлення заподіяної шкоди, не заявляючи про поновлення строків звернення до суду, пропущених з поважних причин, то у зв`язку з пропуском строків, установлених статтею 233 КЗпП України слід відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь ДП "Львівський військовий лісокомбінат" 120 981 грн 06 коп шкоди, заподіяної підприємству, у зв`язку з оплатою працівникові ( [PERSON] ) часу вимушеного прогулу. В судове засідання представник Міністерства оборони України, відповідач [PERSON] , належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що: - ДП "Львівський військовий лісокомбінат", згідно Статуту Державного підприємства "Львівський військовий лісокомбінат", затвердженого Міністром оборони України від 27.10.2017 р., засноване на державній власності, діє як державне, унітарне, спеціалізоване лісогосподарське підприємство та належить до сфери управління Міністерства оборони України, як Уповноваженого органу управління. В Статуті вказано, що Підприємство створене Міністерством оборони України, має статус юридичної особи, несе відповідальність за наслідки своєї діяльності всім належним йому на праві господарського відання майном, згідно з законодавством. Також в Статуті вказано, що управління Підприємством здійснює його директор відповідно до Статуту Підприємства та законодавства України, який призначається та звільняється Уповноваженим органом управління шляхом укладення з ним контракту. Крім того, в Статуті прописано, що директор Підприємства несе повну відповідальність за стан діяльності Підприємства; - [PERSON] було призначено на посаду директора ДП "Львівський військовий лісокомбінат" з 12 березня 2018 р., на підставі Наказу державного секретаря Міністерства оборони України від 12 березня 2018 р. № 10-ДП (по особовому складу керівників державних підприємств); - 12 березня 2018 р. між Міністерством оборони України в особі державного секретаря ДУБЛЯНА О.В., з одного боку, та [PERSON] , з другого боку укладено контракт про наймання [PERSON] на посаду директора ДП "Львівський військовий лісокомбінат" на термін з 12 березня 2018 р. по 11 березня 2021 р., на підставі якого між [PERSON] , як Керівником Підприємства та Міноборони, як Органом управління майном виникли трудові відносини, за умовами якого [PERSON] зобов`язується безпосередньо та через адміністрацію Підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) Підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством державного майна, Міноборони, як Орган управління майном зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівника, при цьому, останній підзвітний Органу управління майном у межах, установлених законодавством України, статутом Підприємства та цим контрактом через структурний підрозділ Міністерства оборони України (орган військового управління), на який покладено функціональне управління Підприємством. Також в контракті передбачено, що у випадках невиконання чи неналежного виконання обов`язків передбачених цим контрактом, сторони несуть дисциплінарну, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством України та цим контрактом; - [PERSON] було звільнено з роботи директора ДП "Львівський військовий лісокомбінат", на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розірвано з ним контракт. Укладений 12.03.2018 р., відповідно до п.п. "а", "в", "р" п. 23 Розділу 5 Контракту, згідно Наказу державного секретаря Міністерства оборони України від 17 травня 2019 р. № 24-ДП (по особовому складу керівників державних підприємств). Судом встановлено, що: - [PERSON] працював на посаді головного інженера ДП «Львівський військовий лісокомбінат»; - 5 лютого 2018 р. директором ДП "Львівський військовий лісокомбінат" [PERSON] видано Наказ №32-ОС (Розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), згідно з яким головного інженера ДП «Львівський військовий лісокомбінат» [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України; - рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2018 р., яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 січня 2019 р. (за результатами апеляційного перегляду) та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 серпня 2019 р. (за результатами касаційного перегляду), були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Львівський військовий лісокомбінат» № 32-ос від 5 лютого 2018 року про звільнення [PERSON] з роботи, поновлено [PERSON] на посаді головного інженера ДП «Львівський військовий лісокомбінат» з 5 лютого 2018 року, стягнуто з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 120 981 грн 06 коп (без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів) та в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн; - 19 жовтня 2018 р. директором ДП "Львівський військовий лісокомбінат" [PERSON] видано Наказ №317-ОС, згідно з яким було скасовано наказ ДП «Львівський військовий лісокомбінат» № 32-ос від 5 лютого 2018 року про звільнення [PERSON] з роботи та було поновлено на посаді головного інженера ДП «Львівський військовий лісокомбінат» [PERSON] з 5 лютого 2018 р.; - на виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2018 р., з рахунку ДП «Львівський військовий лісокомбінат» сплачено борг в сумі 123 981 грн 06 коп; 3 000 грн моральної шкоди, виконавчий збір в сумі 12 398 грн 11 коп, витрати на виконавчі провадження в сумі 307 грн 56 коп, судовий збір в сумі 1 933 грн 78 коп, виконавчий збір в сумі 193 грн 37 коп, витрати на виконавчі провадження в сумі 307 грн 56 коп; - рішенням господарського суду Львівської області від 25.06.2019 р. (справа № 914/283/19) було стягнуто з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на користь Львівського міського центру зайнятості: -на рахунок 37170001000584, одержувач: Львівський міський центр зайнятості, банк: ГУДКСУ у Львівській області, ЄДРПОУ 25555035, МФО 825014, КЕКВ 2710- повернення допомоги з безробіття [PERSON] від ДП «Львівський військовий лісокомбінат» коштів в сумі 47 111 грн 17 коп; -на рахунок 37170001000584, одержувач: Львівський міський центр зайнятості, банк: ГУДКСУ у Львівській області, ЄДРПОУ 25555035, МФО 825014, КЕКВ 2800- повернення судового збору в сумі 1 921 грн 00 коп; -на виконання рішення господарського суду Львівської області від 25.06.2019 р. (справа № 914/283/19), з рахунку ДП «Львівський військовий лісокомбінат» сплачено також 47 111 грн 17 коп допомоги по безробіттю, судовий збір в сумі 1 921 грн, витрати на виконавчі провадження в сумі 269 грн та в сумі 269 грн 06 коп, виконавчий збір в сумі 4 711 грн 11 коп; - після звільнення [PERSON] з посади головного інженера ДП «Львівський військовий лісокомбінат» інший працівник на вказану посаду не приймався. Судом встановлено, що: - [PERSON] працював на посаді головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат» з 30.04.2015 року; - 23 червня 2018 р. директором ДП "Львівський військовий лісокомбінат" [PERSON] видано Наказ №173-ОС (Розпорядження) про припинення трудового договору, згідно з яким головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат» [PERSON] було звільнено з роботи за прогул без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України; - рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2019 року, з урахуванням ухвали даного суду від 27 червня 2019 р., яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 січня 2020 р. було позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» №173-ОС від 23 червня 2018 року «Про припинення трудового договору», поновлено [PERSON] на роботі на посаді головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат», стягнуто з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 201 720 грн 96 коп (без утримання податків й інших обов`язкових платежів), стягнуто з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» на користь [PERSON] , заподіяну моральну шкоду в сумі 12 000 грн; - на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2019 р., з рахунку ДП «Львівський військовий лісокомбінат»: ?сплачено 148 484 грн 27 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів (платіжне доручення №135 від 05.06.2020 р. на суму 20 000 грн, платіжне доручення № 74 від 28.02.2020 р. на суму 20 000 грн, платіжне доручення №192 від 05.08.2020 р. на суму 15 000 грн, платіжне доручення №237 від 18.09.2020 р. на суму 20 000 грн, платіжне доручення №256 від 01.10.2020 р. на суму 23 484 грн 27 коп, платіжне доручення №185 від 28.07.2020 р. на суму 15 000 грн, платіжне доручення №127 від 31.03.2020 р. на суму 4 000 грн, платіжне доручення №246 від 22.09.2020 р. на суму 7 000 грн, платіжне доручення №123 від 24.03.2020 р. на суму 8 000 грн, платіжне доручення №124 від 30.03.2020 р. на суму 8 000 грн, платіжне доручення №151 від 12.05.2020 р. на суму 8 000 грн); ?утримано податки та інші обов`язкові платежі (військовий збір, ЄСВ, податок з доходів фізичних осіб) на суму 49 580 грн (платіжне доручення №125 від 30.03.2020 р. на суму 1 600 грн, платіжне доручення №124 від 31.03.2020 р. на суму 50 грн, платіжне доручення №125 від 31.03.2020 р. на суму 850 грн, платіжне доручення № 73 від 28.02.2020 р. на суму 500 грн, платіжне доручення № 72 від 28.02.2020 р. на суму 4 000 грн, платіжне доручення №126 від 30.03.2020 р. на суму 100 грн, платіжне доручення №124 від 30.03.2020 р. на суму 300 грн, платіжне доручення №129 від 20.05.2020 р. на суму 50 грн, платіжне доручення №255 від 01.10.2020 р. на суму 100 грн, платіжне доручення №124 від 24.03.2020 р. на суму 1 700 грн, платіжне доручення №126 від 24.03.2020 р. на суму 1 000 грн, платіжне доручення №127 від 20.05.2020 р. на суму 2 400 грн, платіжне доручення №128 від 20.05.2020 р. на суму 500 грн, платіжне доручення №152 від 12.05.2020 р. на суму 300 грн, платіжне доручення №153 від 12.05.2020 р. на суму 1 650 грн, платіжне доручення № 71 від 28.02.2020 р. на суму 1 000 грн; платіжне доручення №137 від 05.06.2020 р. на суму 300 грн; платіжне доручення №154 від 12.05.2020 р. на суму 50 грн; платіжне доручення №125 від 24.03.2020 р. на суму 300 грн; платіжне доручення №136 від 05.06.2020 р. на суму 4 100 грн; платіжне доручення №138 від 05.06.2020 р. на суму 4 600 грн; платіжне доручення №188 від 05.08.2020 р. на суму 3 000 грн; платіжне доручення №189 від 05.08.2020 р. на суму 3 000 грн; платіжне доручення №190 від 05.08.2020 р. на суму 230 грн; платіжне доручення №183 від 28.07.2020 р. на суму 200 грн; платіжне доручення №182 від 28.07.2020 р. на суму 3 000 грн; платіжне доручення №183 від 28.07.2020 р. на суму 800 грн; платіжне доручення №126 від 31.03.2020 р. на суму 100 грн; платіжне доручення №245 від 22.09.2020 р. на суму 50 грн; платіжне доручення №236 від 18.09.2020 р. на суму 50 грн; платіжне доручення №253 від 01.10.2020 р. на суму 4 700 грн; платіжне доручення №254 від 01.10.2020 р. на суму 1 000 грн; платіжне доручення №243 від 22.09.2020 р. на суму 2 000 грн; платіжне доручення №244 від 22.09.2020 р. на суму 1 000 грн; платіжне доручення №234 від 18.09.2020 р. на суму 4 000 грн; платіжне доручення №235 від 18.09.2020 р. на суму 1 000 грн; ?сплачено моральну шкодуна суму 12 000 грн (платіжне доручення №132 від 20.05.2020 р.); ?сплачено судовий збірна суму 1 762 грн(платіжне доручення №261 від 05.10.2020 р.); ?сплачено судовий збір на оскарження Рішення суду до суду апеляційної інстанціїна суму 5 140 грн 20 коп (платіжне доручення №240 від 23.07.2020 р. на суму 1 409 грн 60 коп, платіжне доручення №289 від 13.08.2020 р. на суму 3 730 грн 60 коп); - після звільнення [PERSON] з посади головного лісничого ДП «Львівський військовий лісокомбінат» інший працівник на вказану посаду не приймався. Джерела права застосовані (не застосовані) судом. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову. Стаття 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Виходячи з правового аналізу даної норми, можна стверджувати, що ст. 237 КЗпП України: - по-перше, передбачено обов`язок особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи; - по-друге, не передбачено обов`язку особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну виплатами, які були здійснені звільненій особі в якості: ?моральної шкоди; ?судового збору; ?виконавчого збору; ?витрат на виконавче провадження; ?повернення до допомоги по безробіттю; ?податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. У п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року визначено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року визначено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно ч. 4 ст. 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора. Виходячи з правового аналізу ч. 4 ст. 136 КЗпП України, можна стверджувати, що законодавець не конкретизував, що йдеться саме про керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників, які займають відповідні посади на час подачі позовної заяви, з метою уникнення ситуації, коли працюючий керівник мав би пред`являти позов до самого себе. Тому, вирішальним критерієм для застосування ч. 4 ст. 136 КЗпП України, на думку суду, є факт перебування особи на посаді керівника підприємства саме в момент вчинення ним незаконних дій щодо звільнення працівника, які призвели до понесення підприємством шкоди у вигляді виплати незаконно звільненому працівникові середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відтак, належними позивачами, в розумінні ч. 4 ст. 136 КЗпП України, в справах про стягнення, як з колишніх, так і діючих керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди заподіяної незаконним звільненням працівника є: -або вищестоящий в порядку підлеглості орган; -або прокурор в інтересах держави, в особі органу, уповноваженого державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах. Одним з основних завдань Міністерства оборони України, згідно ч. 3 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730) є прийняття рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, в установленому порядку здійснення затвердження положень про них (їх статутів), призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників, укладення і розірвання з ними контрактів та контроль за дотриманням ними вимог контрактів /п. 104/. Частиною 3 ст.233 КЗпП України, визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, встановлюється річний строк, з дня виявлення заподіяної шкоди. Цей строк застосовується і при зверненні із позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу та прокурора. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року визначено, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Оцінка суду. Приймаючи до уваги, що [PERSON] було звільнено з роботи з порушенням закону наказом ДП "Львівський військовий лісокомбінат" №173-ОС від 23.06.2018 року за підписом керівника підприємства [PERSON], що встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2019 р. (справа № 308/8099/18), зважаючи на те, що указаними вище платіжними дорученнями № 135 від 05.05.2020 р., № 74 від 28.02.2020 р., № 192 від 05.08.2020 р., № 237 від 18.09.2020 р., № 256 від 01.10.2020 р., № 185 від 28.07.2020 р., № 127 від 31.03.2020 р., № 246 від 22.09.2020 р., № 123 від 24.03.2020 р., № 124 від 30.03.2020 р., № 151 від 12.05.2020 р. підтверджується факт того, що ДП "Львівський військовий лісокомбінат" оплатив [PERSON] шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу в сумі 148 484 грн 27 коп (без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів), суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , як службова особа, яка видала наказ про звільнення [PERSON] несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що має наслідком стягнення з [PERSON] на користь ДП "Львівський військовий лісокомбінат" (як підприємства, що відшкодувало [PERSON] указану шкоду) 148 484 грн 27 коп шкоди, заподіяної підприємству, у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу. Доводи представника відповідача [PERSON] , що з моменту звільнення до часу поновлення на посаді [PERSON] на його посаду інша особа не приймалась, а відтак не було додаткового фінансового навантаження на Підприємство судом відхиляються, з огляду на те, що витрати по оплаті незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 148 484 грн 27 коп не були заплановані в діяльності підприємства, оскільки з моменту звільнення до часу поновлення [PERSON] на посаді його посадові обов`язки ніхто не виконував, то ДП "Львівський військовий лісокомбінат" витрати щодо оплаті праці по вказаній посаді нести не мало, тобто виплата [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 148 484 грн 27 коп. є шкодою, яка заподіяна ДП "Львівський військовий лісокомбінат" у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Приймаючи до уваги, що [PERSON] було звільнено з роботи з порушенням закону наказом ДП "Львівський військовий лісокомбінат" №32-ОС від 05.02.2018 року за підписом керівника підприємства [PERSON], що встановлено рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.10.2018 р. (справа № 464/1436/18), зважаючи на те, що платіжним дорученням № 2746 від 04.09.2019 р. підтверджується факт ДП "Львівський військовий лісокомбінат" оплати [PERSON] шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу в сумі 120 981 грн 06 коп, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог до [PERSON] , як службової особи, яка видала наказ про звільнення [PERSON] , оскільки саме [PERSON] повинен нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В той же час, оскільки право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством сум третій особі і з цього ж часу обчислюється однорічний строк на пред`явлення регресного позову, а в даному випадку така виплата була проведена [PERSON] 4 вересня 2019 р., а Міністерство оборони України звернулось з даним позовом 26 листопада 2020 р., тобто поза межами річного строку, з дня виявлення заподіяної шкоди, не заявляючи про поновлення строків звернення до суду, пропущених з поважних причин, суд вважає, що у зв`язку з пропуском строків, установлених статтею 233 КЗпП України слід відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь ДП "Львівський військовий лісокомбінат" 120 981 грн 06 коп шкоди, заподіяної підприємству, у зв`язку з оплатою працівникові ( [PERSON] ) часу вимушеного прогулу. Крім того, з огляду на ст. 237 КЗпП України, на яку посилався позивач в обґрунтування вимог заявленого позову, не передбачено обов`язку особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну виплатами, які були здійснені звільненій особі в якості моральної шкоди, судового збору, виконавчого збору, витрат на виконавче провадження, повернення до допомоги по безробіттю, податків та інших обов`язкових платежів, суд приходить до висновку, що вимога заявленого позову в частині стягнення: - з [PERSON] на користь ДП "Львівський військовий лісокомбінат" (як підприємства, що відшкодувало [PERSON] указану шкоду), а саме моральної шкоди в розмірі 12 000 грн; 1 762 грн судового збору; 49 580 грн податків та інших обов`язкових платежів, не ґрунтується на законі; - з [PERSON] на користь ДП "Львівський військовий лісокомбінат" (як підприємства, що відшкодувало, в т.ч. [PERSON] указану шкоду), а саме моральної шкоди в розмірі 3 000 грн; виконавчі збори в сумі 12 398 грн 11 коп, в сумі 193 грн 37 коп, в сумі 192 грн 10 коп, в сумі 4 711 грн 11 коп; витрати на виконавчі провадження в сумі 307 грн 56 коп, в сумі 307 грн 56 коп, в сумі 269 грн, в сумі 269 грн 06 коп; судові збори в сумі 1 933 грн 78 коп та 1 921 грн; 47 111 грн 17 коп допомоги по безробіттю, не ґрунтується на законі. За таких обставин, необхідно відмовити за безпідставністю (необґрунтованістю) у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення на користь ДП "Львівський військовий лісокомбінат": - моральної шкоди в розмірі 12 000 грн; 1 762 грн судового збору; 49 580 грн податків та інших обов`язкових платежів, які понесені Підприємством при поновленні трудових прав [PERSON] ; - моральної шкоди в розмірі 3 000 грн; виконавчі збори в сумі 12 398 грн 11 коп, в сумі 193 грн 37 коп, в сумі 192 грн 10 коп, в сумі 4 711 грн 11 коп; витрати на виконавчі провадження в сумі 307 грн 56 коп, в сумі 307 грн 56 коп, в сумі 269 грн, в сумі 269 грн 06 коп; судові збори в сумі 1 933 грн 78 коп та 1 921 грн; 47 111 грн 17 коп допомоги по безробіттю, які понесені Підприємством при поновленні трудових прав [PERSON] .. При цьому, суд дійшов до висновку, що оскільки заявлені позовні вимоги (в частині [PERSON] ) є необґрунтованими, тому в задоволенні таких вимог слід відмовити через необґрунтованість, а не через пропуск строків, установлених статтею 233 КЗпП України. Розподіл судових витрат. Інші питання, які виникають під час ухвалення рішення. З [PERSON] на користь Міністерства оборони України слід стягнути 2 212 грн 15 коп судового збору, пропорційно задоволеним вимогам. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про стягнення понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що наявні у матеріалах справи: договори про надання правової допомоги від 09.10.2019 р. та від 01.11.2020 р. з адвокатом СЕРКІНИМ С.Ю., ордери на надання правничої (правової) допомоги, копія свідоцтва на вказаного адвоката, акт прийому-передачі виконаних робіт з розрахунком витраченого часу для підтвердження розміру оплати послуг адвоката (гонорару) за вказаним договором від 06.08.2021 р., квитанція до прибуткового касового ордеру на суму 13 000 грн є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на те, що в задоволенні одного з позовів було відмовлено. В той же час, враховуючи критерій оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу), суд приходить до висновку про зменшення понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу з 13 000 грн до 2 500 грн, які підлягають стягненню з Міністерства оборони України на користь [PERSON] ..

Outcome: partial