Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.06.2008 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. З вересня 2016 року вони не проживають однією сім"єю, оскільки втратили почуття один до одного, відповідачка зібрала свої речі і пішла із сім"ї. З того часу вони не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони протягом тривалого часу однією сім"єю не проживають, оскільки між ними виникають сварки та конфлікти, вони не можуть знайти спільну мову. Також відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, також між сторонами виникає спір щодо місця проживання неповнолітньої дитини. На підставі викладеного відповідачка [PERSON] звертається до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами, стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини, а також визначити місце проживання дитини з матір"ю. У судовому засіданні представник позивача подала заяву про уточнення позовних вимог, просила їх задовольнити у повному обсязі, а саме: розірвати шлюб між сторонами та усунути перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною шляхом встановлення порядку його участі у вихованні дитини. Крім того, представник позивача із зустрічними позовними вимогами погодилася частково. Зазначила, що не заперечує проти розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів з відповідача, але при цьому вказує про те, що розмір аліментів є занадто великим. На підставі викладеного представник просила задовольнити основний позов повністю, зустрічний позов задовольнити частково. Представник відповідачки у судовому засіданні повністю підтримав зустрічні позовні вимоги, а також частково погодився із основним позовом. Зазначив, що підстав для задоволення вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною немає, оскільки позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що такі перешкоди існують. Відповідачка за основним позовом не заперечує проти спілкування позивача з дитиною. На підставі викладеного представник відповідачки просив основний позов задовольнити частково, а зустрічний позов - повністю. Представник третьої особи - Служби у справах дітей - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20.06.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 464, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Судом встановлено, що з вересня 2016 року сторони однією сім"єю не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з′ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім′ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з′ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім»ю зберегти неможливо, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов′язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час неповнолітня дитина [PERSON] знаходиться на утриманні матері, яка офіційно працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 12677, 62 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Як встановлено судом, відповідач на даний час офіційно працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 14061, 50 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Враховуючи вимоги діючого законодавства, ті обставини, що позивачка за зустрічним позовом наполягає на тому, щоб аліменти сплачувалися відповідачем у примусовому порядку, дитина потребує матеріальної допомоги, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги про стягнення аліментів є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується розміру аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров′я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров′я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень сторін, наданих ними письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що неповнолітня дитина перебуває на утриманні своєї матері, матеріальний стан матері та батька дитини. Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частковому відношенні до його заробітку, а саме у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, то слід зазначити наступне. Судом встановлено, що після того, як сторони стали проживати окремо (з вересня 2016 року), неповнолітня [PERSON] постійно проживає разом із своєю матір"ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідними довідками. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.04.2017 року № 102/03/31-3092 Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, не заперечує проти визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] разом із матір"ю [PERSON], на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 6 від 06.04.2017 року). Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов»язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON] у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина постійно проживає разом з матір"ю. В той же час судом встановлено, що позивачка має постійне місце роботи, стабільний заробіток, будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання неповнолітньої [PERSON] повинно бути визначено місце проживання його матері [PERSON] З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини разом з нею підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, то судом встановлено наступне. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки дозволяє спілкування лише в її присутності чи присутності її батьків, у зв"язку з чим він звертається до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.07.2017 року № 102/04/31-6495, Орган опіки та піклування не заперечує щодо встановлення будь-якого графіку спілкування батька з неповнолітньою дочкою (протокол від 20.07.2017 року № 13). Але слід зазначити, що для застосування судом вимог ст.. 159 Сімейного кодексу України позивач відповідно до вимог ст.. 10 ЦПК України повинен довести, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини. Аналогічний правовий висновок міститься і в ухвалі Вищого спеціального суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 308/5471/15ц). Під час розгляду справи позивачем за основним позовом не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що відповідачкою чинять перешкоди в його спілкуванні з дитиною. Як встановлено судом та підтверджується належними письмовими доказами, позивач тривалий час перебуває у зоні АТО, але під час відпусток постійно спілкується з дочкою, також регулярно спілкується з дитиною телефоном, має можливість проводити з нею час та брати участь у вихованні дитини. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд вважає, що встановлення графіку спілкування та участі у вихованні дитини за даних обставин є недоцільним і матиме зворотний ефект, а також може призвести до порушення прав дитини на спілкування та побачення з кожним з батьків за її власним бажанням, а не за графіком. Встановлення графіку спілкування з дитиною є крайньою мірою для захисту інтересів дитини та її права на спілкування та опіку обома батьками, і є доцільним лише у тому разі, коли батьки взагалі не можуть домовитися та створюють один одному реальні перешкоди у спілкуванні з дитиною. При цьому вчинення одним з батьків таких перешкод має бути належним чином підтверджено. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, відсутність належних доказів на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною задоволенню не підлягають. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з підстав, зазначених вище. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 00 грн. за подачу основного позову. Враховуючи те, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір", витрати за позовні вимоги про стягнення аліментів суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial