Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Укрриба" (далі по тексті - відповідач, Державне підприємство "Укрриба") з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до наказу Державного агентства рибного господарства України від 11.11.2013 №57-к позивача призначено на посаду директора Державного підприємства "Укрриба" з 11.11.2013р. 25.06.2014р. відповідно до наказу Державного агентства рибного господарства України від 25.06.2014р. №21-к позивача було звільнено за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України, тобто розірвано контракт і в свою чергу ДП "Укрриба" видано наказ від 26.06.2014р. №14-к про звільнення з 25.06.2014р. Розрахунок щодо виплати належних позивачу грошових сум у зв'язку зі звільненням відповідач в день звільнення позивача повністю не провів. Остаточний розрахунок у зв'язку зі звільненням позивача, відповідач провів лише 14.10.2014р., хоча позивач був звільнений із займаної посади ще 25.06.2014 року. Зважаючи на те, що відповідачем були порушені права позивача у виплаті йому належних коштів, [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно якого просить суд стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 38 725,31 грн. за період з 26.06.2014 року по 13.10.2014 року. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримали, просили позов задовольнити. З урахуванням заяви про збільшення заяви про збільшення позовних вимог просили стягнути зі відповідача середній заробіток за період з 26.06.2014 року по 09.02.2015 року. Відповідач у судове засідання, яке відбулося 09.02.2015 року, не направив свого представника, належний чином повідомлений про дату і час розгляду справи. У письмових поясненнях просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що у день звільнення позивач не надав відповідачу заяву про виплату усіх необхідних сум при звільненні, разом з тим, 14.10.2014 року позивачеві виплачено всі належні йому кошти від підприємства з власної ініціативи відповідача. Також у письмових запереченнях відповідач зазначав, що розмір середнього заробітку підлягає обмеженню в розмірі середньомісячної заробітної плати. Третя особа у судове засідання не направила свого представника, належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідно до наказу Державного агентства рибного господарства України від 11.11.2013 №57-к [PERSON], був призначений з 11.11.2013р. на посаду директора державного підприємства "Укрриба", на умовах укладеного контракту від 11.11.2013 №77 між Державним агентством рибного господарства України та позивачем. 25.06.2014р. відповідно до наказу Державного агентства рибного господарства України від 25.06.2014р. №21-к позивача було звільнено за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України, тобто розірвано контракт і в свою чергу ДП "Укрриба" видано наказ від 26.06.2014р. №14-к про звільнення позивача з 25.06.2014р. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що розрахунок щодо виплати належних позивачу грошових сум у зв'язку зі звільненням, відповідач в день звільнення повністю не провів. Остаточний розрахунок у зв'язку зі звільненням позивача, відповідач провів лише 14.10.2014р., що підтверджується випискою за рахунку [PERSON] та не заперечується відповідачем у справі. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Проте, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, відбулася не з вини відповідача. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 34 133 грн. 88 коп., за період з 26.06.2014 року по 13.10.2014 року, підлягають задоволенню. Щодо стягнення середнього заробітку за період з 14.10.2014 року по 09.02.2015 року вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до ст. 117 КЗпП України середній заробіток сплачується лише за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Приймаючи до уваги те, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 14.10.2014 року, вимоги позивача в цій частині позовних вимог є необґрунтованими. Щодо доводів відповідача з приводу того, що у день звільнення позивач не надав відповідачу заяву про виплату усіх необхідних сум при звільненні, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно ст. 116 КЗпП України пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок необхідно лише у тому випадку якщо працівник в день звільнення не працював. Враховуючи на те, що на день звільнення позивач працював, доводи відповідача є безпідставними. Доводи відповідача, що розмір середнього заробітку підлягає обмеженню в розмірі середньомісячної заробітної плати, на думку суду є безпідставними, оскільки у сторін був відсутній спір про розмір належних працівникові сум при звільненні позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial