Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

В березні 2020 року позивачка звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до Покровської сільської ради про визнання права власності на земельну ділянку. Позовна заява вмотивована тим, що 06 березня 2002 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: домоволодіння, що розташоване в с.Покровське Очаківського району Миколаївської області на земельній ділянці площею 2000 кв.м. та складалося з кам`яного житлового будинку, житловою площею 28,2 кв.м., сараю дерев`яного, сараю кам`яного, вбиральні дерев`яної, споруд. Договір був зареєстрований у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю на Універсальній товарній біржі "Південь" за № 1717 від 17 жовтня 2000 року. Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований 14 березня 2002 року в Очаківській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за р.№46. Рішенням Очаківського міськрайонного суду від 12 серпня 2019 року та додатковим рішенням цього ж суду від 21 серпня 2019 року, вказаний договір купівлі-продажу було визнано дійсним, а право власності на будинок зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за № 1952233348251. На даний час позивачка не має можливості здійснити реєстрацію речового права на земельну ділянку, на якій розташований вказаний житловий будинок, у зв`язку з тим, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських споруд видано на ім`я [PERSON] - чоловіка продавця будинку. Під час продажу будинку, його власником виступила [PERSON] , яка оформила спадщини після чоловіка [PERSON] . Посилаючись на викладене та на ст. 120 Земельного Кодексу України, позивачка просила визнати за нею право власності на земельну ділянку в розмірі 2000 кв.м., на якій знаходиться домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій вона просить справу слухати без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Покровської сільської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що є підтвердження у матеріалах справи, про причини неявки не повідомив. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору відповідач не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов наступного. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна № 3118 від 06 березня 2002 року [PERSON] є власником домоволодіння, що розташоване в с.Покровське Очаківського району Миколаївської області. Даний договір укладений між нею і [PERSON] та посвідчений Універсальною біржею "Південь" (а.с.11). Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 серпня 2019 року, та додатковим рішенням цього ж суду від 21 серпня 2019 року, договір купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 2000 кв.м., що складається в житлового будинку А1 житловою площею 28,20 кв.м., дерев`яного сараю Б, дерев`яного сараю В, кам`яного сараю Г, дерев`яної вбиральні Д, споруд № 1, 2, 3, І, укладений 06 березня 2002 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, зареєстрований Універсальною біржею "Південь" за № 3118, - визнано дійним (а.с.9, 10). Згідно ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Оскільки в укладенні договору купівлі-продажу не було зазначено відчуження земельної ділянки, то позивачка позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина перша статті 15\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно ст.14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України (що діяла на час укладення угоди), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Суд враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-2цс15 від 11 лютого 2015 року щодо застосування ст. 120 ЗК, а саме. Аналіз змісту норми статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи викладене, а також той факт, що позивачка на підставі правочину набула право власності на житловий будинок і вказане право зареєструвала, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку, на якій розташований належний їй житловий будинок. Відповідно до п."е" ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Враховуючи, що земельна ділянка, право власності на яку просить визнати позивачка, є об`єктом цивільних прав, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved