Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною заявою, в якій, з урахуванням часткової відмови від позовних вимог та закриття провадження в цій частині, збільшення позовних вимог, залишення позовних вимог в частині без розгляду, просить стягнути на свою користь з Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" 77001,54 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за один місяць у розмірі 3000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначивши, що [PERSON] Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «РА АРГО» №1 від 10 серпня 2004 року прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера з посадовим окладом згідно штатного розкладу. З травня 2011 року позивачці було встановлено посадовий оклад в розмірі 3000,00 грн. В січні 2012 року позивач звернулась до директора Товариства Гордуза О.В. з письмовою заявою про її звільнення з роботи за угодою сторін з 31 січня 2012 року, що підтверджується копією вказаної заяви, надавши згоду відповідачу продовжувати виконання своїх посадових обов'язків до дня прийняття іншої особи на посаду головного бухгалтера, здійснювала підготовку та подання податкової та іншої звітності, здійснила нарахування заробітної плати за січень 2012 року, в лютому 2012 року проводила банківські платежі по податках та обов'язкових платежах. Листами від 14 та 15 жовтня 2013 року відповідачем було повідомлено позивачку про її звільнення з роботи з посади головного бухгалтера згідно наказу №1/01 від 30.01.2012р., однак, відповідного наказу, про який зазначено у вказаних листах, позивачці не було оголошено, не вручено його копії, як і не було її направлено поштовим відправленням. У вказаних листах відповідача також зазначено, що нового головного бухгалтера TOB "РА АРГО" Бадюк Г.С. було призначено на посаду 14.02.2012 року. Відповідач визнав, що останнім днем роботи позивачки є 13 лютого 2012 року, оскільки після відкриття провадження у справі видав наказ №1 від 02 квітня 2014 року, яким скасував свій наказ №1/01 від 30 січня 2012 року в частині дати звільнення та змінив дату звільнення позивачки, звільнивши її з 13 лютого 2012 року. Оскільки днем звільнення є останній день роботи працівника, то відповідач був зобов'язаний відповідно до ст. 116 КЗпП України виплатити позивачці всі суми, належні їй в день її звільнення, тобто в останній день її роботи - 13 лютого 2012 року, а також видати їй в день звільнення належним чином оформлену трудову книжку. Позивачка неодноразово зверталась до директора Товариства з вимогами про поновлення її порушених трудових прав при звільненні, листом від 01.10.2013р. вимагала від відповідача розрахуватись з нею по заробітній платі в загальній сумі 8146,16 грн., яка складається із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за січень 2012р. - в розмірі 2458,20 грн., ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за лютий 2012р. - в розмірі 1053,52 грн. та 4634,44 грн. - ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, але жодної із вказаних грошових вимог відповідачем не було виконано до 11 квітня 2014 року. На виконання позовних вимог позивачки в процесі розгляду справи відповідач видав наказ №1 від 02 квітня 2014 року, яким скасував свій наказ №1/01 від 30 січня 2012 року в частині дати її звільнення та змінив дату звільнення позивачки, звільнивши її з 13 лютого 2012 року, а також 11 квітня 2014 року здійснив розрахунок з позивачкою по заробітній платі: виплатив їй на виконання судового наказу Деснянського районного суду міста Києва від 21.01.2014 р. нараховану, але невиплачену суму заробітної плати за січень 2012 року у розмірі 2458 грн. 20 коп., нарахував та виплатив заробітну плату за 9 відпрацьованих робочих днів лютого 2012 року у розмірі 1053 грн. 52 коп. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4634 грн. 44 коп., чим добровільно задовольнив її позов в частині вказаних позовних вимог, що підтверджуються телеграмою відповідача від 07.04.2014 року, направленою позивачці, якою її було запрошено прибути до офісу відповідача для проведення розрахунку по заробітній платі, копією наказу відповідача №1 від 02 квітня 2014 року з підписом позивачки про ознайомлення з ним 11 квітня 2014р. та записом про невиплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; копією довідки від 02 квітня 2014 року з розпискою позивачки про її отримання 11.04.2014р. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, звернувшись до суду з заявою про застосування строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, зазначивши, що позивачкою пропущено цей строк, вважаючи, що позивачці достеменно стало відомо про порушення її трудових прав ще 6-8 лютого 2012 року, коли їй було відмовлено співробітником банку у прийнятті від неї чеку ЛЖ0970898 по виплаті нарахованої заробітної платні за січень 2012 року, та надав письмові заперечення проти позову обгрунтовуючи тим, що вина відповідача у невиплаті заробітної плати позивачці при звільненні відсутня, додатково зазначивши, що відповідач через незаконні дії позивачки був позбавлений можливості здійснити з нею розрахунок по заробітній платі та компенсації, зробити запис у трудовій книжці, яку вона тримала у себе, разом з документами підприємства, надавши копію рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2014 року про зобов'язання [PERSON] передати відповідачу документи, отримані нею по Акту прийому передачі документів, на підставі якого відповідно Постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.10.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного рішення, яке на даний момент не виконане. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов таких висновків. Судом встановлено, [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" з 10 серпня 2004 року по 13 лютого 2012 року включно з місячним окладом згідно штатного розкладу (а.с. 6, 149). [PERSON] з травня 2011 року було встановлено посадовий оклад в розмірі 3000,00 грн., що не заперечувалось відповідачем та підтверджується розрахунковими листками по заробітній платі за січень-лютий 2012 року, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку: 661 нарахування заробітної плати [PERSON] за період: 01.02.2011р. - 31.01.12 р., дослідженими судом. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" №1/01 вих. 30-01-12 від 30 січня 2012 року [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера 31.01.2012 р. за згодою сторін (а.с. 86). Судом також встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про поновлення її порушених трудових прав при звільненні, а саме: листом від 01.10.2013р. позивачка зверталась з вимогою розрахуватись з нею по заробітній платі в загальній сумі 8146,16 грн., яка складається із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за січень 2012р. - в розмірі 2458,20 грн., ненарахованої та невиплаченої заробітної плати за лютий 2012 р. - в розмірі 1053,52 грн. та 4634,44 грн. - ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку, але на той момент зазначені вимоги відповідачем не були виконані. Деснянським районним судом м. Києва виданий судовий наказ у справі №754/22509/13-ц 2-н/754/19/14 від 21.01.2014р. про стягнення на користь [PERSON] з Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" нараховану, але не виплачену суму заробітної плати за січень 2012 року у розмірі 2458,20 грн. (а.с. 76). Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "РА АРГО" №1 вих. №02-04-14 від 02 квітня 2014 року скасовано наказ №1/01 від 30 січня 2012 року в частині дати звільнення; [PERSON] звільнено з посади головного бухгалтера з 13.02.2012 р.; наказано провести розрахунок з [PERSON] на підставі наданих документів до позовної заяви по справі №754/21770/13-ц, яка знаходиться у провадженні Деснянського районного суду м. Києва та наказу Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2014 р.; виплатити [PERSON] заробітну плату за січень 2013 року у розмірі 2458,20 грн., згідно розрахунку [PERSON], та наказу Деснянського районного суду м. Києва №754/22509/13-ц від 21.01.2014р.; нарахувати та виплатити заробітну плату за 9 відпрацьованих робочих днів лютого 2012 року у розмірі 1053,52 грн.; виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4634,44 грн.; видати [PERSON] довідку про роботу на посаді головного бухгалтера, тобто відповідач добровільно задовольнив вимоги позивача в цій частині, а відповідач відповідно дізналась про дату звільнення - з 13.02.2012 р. та про порушення свого права, що підтверджується особистим підписом позивача про отримання грошових коштів та довідки, - 11.04.2014р. (а.с. 183, 184). Позивач збільшила розмір позовних вимог в частині розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 11 квітня 2014 року, надавши відповідний розрахунок (а.с. 174). Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Конституційний Суд України 15 жовтня 2013 року у справі №1-13/2013 №8-рп/2013 в аспекті конституційного звернення дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість заяви відповідача про застосування строків звернення до суду за вирішенням трудового спору. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Зазначене дає підстави суду для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтях 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв'язання, зокрема, трудових спорів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум в строки, вказані в статті 116 цього Кодексу за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки факт невиплати звільненому працівникові сум у строки, вказані в статті 116 цього Кодексу, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не заперечувався сторонами. Доводи відповідача щодо невиплати належних звільненому працівникові сум не з вини відповідача, а через незаконні дії позивачки, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки правовідносини сторін з приводу виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2014 року про зобов'язання [PERSON] передати відповідачу документи, отримані нею по Акту прийому передачі документів, виникають з інших правовідносин, а саме з обов'язків працівників та трудової дисципліни, а предмет спору стосується строків розрахунку при звільненні та відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Згідно наданого позивачем розрахунку, здійсненого відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", з відповідача належить стягнути на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівнику сум за період з 14 лютого 2012 року по 11 квітня 2014 року в розмірі 77001,54 грн. (а.с. 174). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, у тому числі в частині відсутності вини власника за затримку розрахунку при звільненні, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved