Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення вкладу, процентів, 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на те, що вона 29 жовтня 2013 року уклала з відповідачем договір № SAMDN25000738873076, згідно умов якого позивач передала банку грошову суму 25000 дол. США строком на 366 днів з нарахуванням 8,5%. Строк даного договору закінчився, позивач 03.10.2014 року повідомила відповідача про намір забрати кошти, але їй до теперішнього часу грошові кошти не повернуті. В зв'язку з чим просить стягнути з відповідача по справі на її користь вклад у розмірі 25000 доларів США, 2247,26 доларів США процентів, нарахованих відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) та 43,15 доларів США - суму трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Крім цього просить стягнути з відповідача по справі 1000 гривень витрат, понесених на правову допомогу. 04 грудня 2014 року позивач уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача по справі на її користь вклад у розмірі 25000 доларів США, 1356,52 доларів США процентів за період з 30.10.2013 року по 19.11.2014 року, нарахованих відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) та 43,15 доларів США - суму трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. Крім цього просила стягнути з відповідача по справі 1000 гривень витрат, понесених нею на правову допомогу. Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду пояснення в яких просить розглянути справу за її відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає в повному обсязі на просить винести рішення на підставі наданих доказів. Крім цього зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення уточненого позову в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог виклав в запереченнях проти позову, які підтримав під час судового розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. З матеріалів справи вбачається, що 29 жовтня 2013 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDN25000738873076, згідно умов якого позивач передала банку грошові кошти для розміщення на депозитний вклад строком на 366 днів в розмірі 25000 доларів США, з нарахуванням відсотків в розмірі 8,5%, що підтверджується копією договору, наявного в матеріалах справи (а.с. 13). 29 жовтня 2013 року [PERSON] було внесено на депозитний рахунок зазначені грошові кошти, що підтверджується копією платіжного доручення № [NUMBER] від 29.10.2013 року (а.с. 14). Відповідно до п. 6 вказаного договору зазначено, якщо до закінчення строку дії вкладу вкладник не заявив банку бажання забрати свої грошові кошти, вклад автоматично продовжується на 366 днів. Відповідно до п. 9 договору банківського вкладу вкладник та банк мають право достроково розірвати дійсний договір, повідомивши про це один одного за два банківських дні до дати розірвання договорів. Вказані умови договору про строковий вклад кореспондується з приписами ст. 1060 ЦК України. Вказаною нормою передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Такі ж вимоги містить п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 516 від 03.12.2003 року зі змінами та доповненнями. Так, 03 жовтня 2014 року позивач надіслала на адресу відповідача заяву про відмову від продовження строку (терміну) вкладу за договором банківського вкладу № SAMDN25000738873076 від 29.10.2013 року, повернення коштів та нарахованих на них відсотків, яка залишилася без уваги. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: "1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача в судовому засіданні у відповідності до положень ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII "Про боротьбу за звільнення України", Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України", враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України "Про банки і банківську діяльність", "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму", Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя". Згідно з п. 5 вказаної Постанови Національного банку України № 260, банки, у тому числі ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк", зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації (Банк Росії) № РН-33/I від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ "ПриватБанк". За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк". Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ "ПриватБанк" на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Крім того, окупаційна влада ще з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ "ПриватБанк", що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, банкоматів, транспортних засобів та т.і.. У зв'язку з цим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи на території АРК, не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. Були арештовані також права за зобов'язаннями банку, у тому числі і права вимоги, і борги за всіма зобов'язаннями. Крім того, відповідно до Постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14 від 30 квітня 2014 року, № 2474-6/14 від 03 вересня 2014 року, до майна, яке підлягає націоналізації, та обліковується як власність Республіки Крим, віднесено також майно ПАТ КБ "ПриватБанк", що знаходиться на території АРК та міста Севастополя. З цих причин відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. У засобах масової інформації неодноразово оприлюднювалася офіційна інформація, що майно ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться на території Криму, буде реалізоване, а за рахунок цих коштів здійснюватиметься розрахунок з клієнтами відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, Законом України встановлено, на кого саме покладається відповідальність за відшкодування шкоди у результаті окупації. 02 квітня 2014 року було прийнято Федеральний Закон № 39-ФЗ "Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя". Метою цього Закону є забезпечення захисту інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, що зареєстровані та (чи) діють на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя станом на 16 березня 2014 року. У відповідності до ст. 4 цього Закону, Державна корпорація "Агентство з страхування вкладів" заснувало Агента у формі автономної некомерційної організації з метою реалізації цього Федерального закону, передає йому майно, видає щодо Агента розпорядчі акти та здійснює інші повноваження, що передбачені цим Федеральним законом. Як вказано вище, Банком Росії було прийнято рішення № РН-33/I від 21 квітня 2014 року про припинення з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ "ПриватБанк". Вказане було підставами для придбання автономною некомерційною організацією "Фонд захисту вкладників" (АНО "ФЗВ") прав (вимог) по зобов'язанням банку і здійснення компенсаційних виплат у порядку, встановленому статтями 7 та 9 Федерального Закону від 2 квітня 2014 року № 39-ФЗ. Згідно з ст. 7 Федерального Закону № 39-ФЗ Банком Росії направлено на адресу АНО "ФЗВ" повідомлення про виникнення підстав для придбання АНО "ФЗВ" прав (вимог) по вкладам, що розміщені в структурних підрозділах банків. Таким чином, АНО "ФЗВ" законодавством РФ було призначено, а АНО "ФЗВ" взяв на зобов'язання, здійснювати компенсаційні виплати у тому числі клієнтам Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", поза волею відповідача. У відповідності до систематичних повідомлень, що розміщував АНО "ФЗВ" на своєму офіційному сайті - http://fzvklad.ru/- АНО "ФЗВ" замінив ПАТ КБ "ПриватБанк" за всіма зобов'язаннями відповідача, що укладалися працівниками Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк" - не лише депозитними, але і за орендними, кредитними та т.і.. Так, на сайті було розміщено номер рахунку АНО "ФЗВ", на який пропонувалось здійснювати зарахування заборгованості та чергових платежів за кредитним договорами, що укладалися Кримською філією банку - http://www.fzvklad.ru/news/27/. Також неодноразово АНО "ФЗВ" зазначалось, що виплата компенсацій вкладникам ПАТ КБ "ПриватБанк" буде здійснюватися за рахунок майна відповідача на території АРК. Ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21 квітня 2014 року АНО "ФЗВ" було передано в довірче управління майновий комплекс Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", у зв'язку з чим АНО "ФЗВ" користується, володіє розпоряджається всім майном ПАТ КБ "ПриватБанк", що знаходиться на території АРК та міста Севастополя: нерухомістю, транспортом, банкоматами, терміналами, грошовими коштами, правами за всіма зобов'язаннями, а не лише депозитами. Вказана обставина підтверджується інформацією, розміщеною на сайті АНО "ФЗВ" - http://www.fzvklad.ru/news/27/. Ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 04 червня 2014 року АНО "ФЗВ" призначено управляючим майном банку за всіма договорами (у тому числі депозитними, кредитними, іншим залученим коштам, орендними та т.і.), а також АНО "ФЗВ" ухвалою суду уповноважено здійснювати угоди щодо майна банку. Також в ухвалі вказано, що АНО "ФЗВ" передано права виконавчих органів банку щодо майнового комплексу банку на території АРК та міста Севастополя. Отже, викладені факти у сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами з ПАТ КБ "ПриватБанк", укладеними працівниками Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", виконує АНО "ФЗВ", за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополь. Крім того, заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 16 вересня 2014 року зобов'язано ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Кримського регіонального управління припинити протиправні дії (бездіяльність), які проявляються у невиконання зобов'язань, які випливають з укладених договорів банківського вкладу та договорів банківського рахунку на суму 10925222445.85 рублів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Викладені норми закону на які посилається відповідач, як на підстави своїх заперечень, судом не беруться до уваги, оскільки вони не відповідають вимогам ЦК України. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Позивач по справі уклала договір безпосередньої з юридичною особою ПАТ КБ «ПриватБанк», який на даний час не ліквідований, не оголошений банкрутом, а тому повинен нести відповідальність за виконання взятих на себе зобов'язань за договором у відповідності до вимог ст.ст. 92, 95, 96 ЦК України, а не його представництво чи філія. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ, зі змінами та доповненнями, вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. На підставі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника), або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Частиною 1 ст. 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу розривається за заявою клієнта у будь-який час. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язанням допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідач порушив право позивача на повернення суми вкладу, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, стягнувши з відповідача по справі на користь позивачки суму банківського вкладу за договором № SAMDN25000738873076 від 29.10.2013 року в розмірі 25000 доларів США з нарахованими відсотками за користування коштами в розмірі 1356,52 доларів США, 3% річних в розмірі 43,15 доларів США. Окрім цього позивачем при зверненні з позовом до суду за захистом свої прав, були понесені витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги у розмірі 1000 гривень, які вона просить стягнути з відповідача по справі на її користь. З приводу даної вимоги, суд зазначає, що відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Згідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який набрав чинності з 01 січня 2012 року. Відповідно до вимог цього закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою особою, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Матеріали справи свідчать, що правову допомогу [PERSON] надавав фахівець права (який має диплом спеціаліста за кваліфікацією юрист) - фізична особа - підприємець [PERSON], про що між ними був укладений договір про надання правової допомоги від 14.09.2014 року (а.с. 7). Як вбачається з договору про надання правової допомоги виконавець [PERSON] зобов'язався надати замовнику [PERSON] правову допомогу, пов'язану з підготовкою позовної заяви за цією цивільною справою протягом трьох днів з дня зарахування винагороди на рахунок виконавця та надання цієї позовної заяви шляхом надіслання на електронну пошту, а також надати інформацію щодо порядку подання позовної заяви (п.п. 1.1, 2.2, 4.4). Відповідно до п. 4.2 про виконання умов цього договору [PERSON] надає [PERSON] звіт, в якому зазначає характер проведеної ним роботи та кількість часу, витраченого на виконання договору. Зазначеним договором не передбачено право [PERSON] брати участь в судових засіданнях як представника [PERSON]. Згідно оригіналу квитанції до прибуткового касового ордеру ПриватБанку від 17.11.2014 року [PERSON] на розрахунковий рахунок [PERSON] відповідно до договору про надання правової допомоги сплачено 1000 гривень (а.с. 19). Відповідно до наданого [PERSON] 08.12.2014 року звіту про виконання договору про надання правової допомоги від 14.11.2014 року в ньому зазначені найменування робіт, виконаних фахівцем права: підготовка та надання [PERSON] позовної заяви з розрахунком суми позову для подальшого звернення до суду та надання замовнику письмових роз'яснень щодо порядку подання позовної заяви до суду, з зазначенням кількості часу, витрачених на виконання умов договору, а саме 2,5 години (а.с. 15). Цей звіт прийнятий [PERSON] без зауважень. Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата на 2014 рік встановлена в розмірі 1281,00 гривень, 40% від цього розміру становить 512,40 гривень. Виходячи з наведеного, оплата праці особи, яка надавала правову допомогу не повинна перевищувати 1311 гривень (2,5 години х 512,40 гривень = 1311 гривень). У зв'язку з цим дану вимогу позивача суд задовольняє в повному обсязі. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру станом на 01.01.2015 року складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тому позивач при подачі позовної заяви до суду повинен був сплатити судовий збір у розмірі 3654 гривні. Згідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі є звільненими від сплати судового збору з подачі позовів про захист свого порушеного права. Як вбачається з матеріалів справи позивач є споживачем банківських послуг, отже, від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду звільняється, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 3654 гривні.

Outcome: approved