Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

В обгрунтування позову позивач посилається на наступне. 24 листопада 2015 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», поза торговельними та офісними приміщеннями було укладено договір №003215 фінансового лізингу. Крім того, 24 листопада 2015 року позивачем згідно квитанції №ПН 118154 було сплачено на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти в сумі 35000 (тридцять п'ять тисяч) 00 коп. за товар, а саме сільськогосподарську техніку згідно вказаного договору. Однак, позивач 02 грудня 2015 року письмово звернувся до відповідача із заявою про розірвання вказаного договору та повернення йому сплачених за договором коштів. При цьому, в такій заяві позивач чітко вказав свій банківський рахунок на який можна перерахувати грошові кошти. Проте, відповідач своїм листом від 16 грудня 2015 року відмовився задовольняти прохання позивача з підстав того, що згідно ст. 12 п. 12.12. вказаного Договору лізингу у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем до підписання Акта приймання-передачі предмета Лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія з організації даного Договору Лізингодержувачу не повертається. За приписами частини 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Статтею 806 ЦК України визначено, що до договіру лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених законом, про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, пункт 12.12. вказаного Договору лізингу, на підставі якого відповідач відмовив позивачу у поверненні грошових коштів, коли він у 14 денний строк повідомив його про розірвання договору і наполягав на поверненні грошових коштів, не відповідає положенням ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права позивача, які йому гарантовані законом, а тому є нікчемним в тій частині, що суперечить положенням наведеної правової норми. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю. За наведених обставин, позивач рахує, що відповідач безпідставно відмовив йому у поверненні грошових коштів, сплачених позивачем у зв'язку з укладенням спірного договору лізингу, в загальній сумі 35000 грн., а тому є підстави для судового захисту його прав як споживача - шляхом стягнення таких коштів із відповідача на його користь. З огляду на викладене, позивач просить стягнути із відповідача на його користь 35000 (тридцять п'ять тисяч) грн. 00 коп. в рахунок повернення грошових коштів у зв'язку із розірванням договору №003215 фінансового лізингу від 24.11.2015 року. Звільнити його від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. В судовому засіданні позивач підтримав позов з викладених у позовній заяві підстав, та пояснив наступне. Позивачу розповів його кум, що він уклав договір з фірмою "Еталон" на поставку трактора. Також розповів, що якщо таких договорів укладуть більше, то буде знижка щодо вартості трактора. Це позивача зацікавило, оскільки він займається сільськогосподарським виробництвом і від кума позивач отримав телефон вказаної фірми "Еталон". Коли зв'язався з ними по телефону, його повідомили, що для укладення договору потрібно приїхати в м.Луцьк. Оскільки позивач не знав, де саме відшукати вказану адресу фірми у м.Луцьку, то зателефонував до свого далекого родича, що проживає в м.Луцьку, [PERSON], щоб відшукати вказану вулицю. Коли вони з [PERSON] прибули на вказану їм по телефону вулицю, то знову зателефонували і до них на вулицю вийшли якісь молоді люди, та відвели в приміщення типу квартири, бо ніякої вивіски чи таблички на дверях, що це офіс фірми не було. В цьому приміщенні щось пояснили про умови поставки трактора і сказали, що поки буде готуватись проект договору, щоб позивач йшов до банку та заплатив авансовий платіж за трактор, надавши рахунок в банку. Позивач пішов до банку та заплатив на вказаний рахунок 35 тисяч гривень. Після цього позивач підписав договір на поставку трактора. Трактор обіцяли поставити на протязі 3-5 днів після підписання договору. Але коли він зателефонув до цієї фірми через 5 днів, то йому відповіли грубо, почали щось пояснювати, що ще комусь не докуплено один трактор і коли буде докуплено цей трактор, то піде поставка в Рівненську область. Через 10 днів коли він знову зателефонував до цієї фірми, то вже перестали брати трубку. Тому він і написав заяву що розриває з ними договір і просить повернути сплачені ним кошти. Але коштів не отримав, а отримав відповідь що кошти вони повернути не можуть. Згідно домовленості він мав сплатити 35 гривень авансового платежу, а після поставки трактора його загальну вартість, що становила 75 тисяч гривень. Його кум, що підписав з цією фірмою договір, трактора теж не отримав. Представник позивача доповнив, що такого роду позов вже не перший у його практиці з цією фірмою. Просив суд зауважити, що договір не укладався в торгівельному чи офісному приміщенні фірми відповідача, як це зазначає відповідач у своєму запереченні і як це зазначено в договорі. Для цього позивач і просив допитати свідка [PERSON], який був присутній при підписанні договору в м.Луцьку, в якомусь підозрілому приміщенні без вивіски фірми. Хоча в договорі вказано м.Київ, представник просить суд звернути увагу, що в той же день позивач сплатив авансовий платіж, і сплачений він в м.Луцьку, що підтверджує пояснення позивача, а не відповідача щодо того де укладався цей договір. Відповідач в судове засідання не з'явився, направивши до суду письмові заперечення і просив в запереченях справу розглядати без участі відповідача. В запереченнях, не визнаючи позову, відповідач посилається на наступне. 24 листопада 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу № 003215. Відповідно до п. 1.1 Договору, - Лізингодавець зобов' язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, визначене у п. 3.1 цього договору, а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. На виконання договору фінансового лізингу № 003215, позивач 24 листопада 2015 року, згідно з додатком № 1 до зазначеного договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 35000,00 грн. комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору. Згідно частин 3, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом. Договір фінансового лізингу № 003215 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому, не може бути визнании судом недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України. Крім того 24 листопада 2015 року, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору разом з додатками, також [PERSON] 24 листопада 2015 р. підписав заяву на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав. Комісія за організацію в сумі 35 000,00 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію саме за послугу з організації і оформлення договору при його укладанні, та супроводження договору протягом всього строку його дії, що визначено умовами договору. Одночасно відповідач звертає увагу суду на те, що позивач за вх. № 1714 від 02.12.2015 р. на адресу відповідача надіслав заяву про розірвання договору фінансового лізингу № 003215 від 24 листопада 2015 року та повернення коштів, на підставі якої даний договір є розірваним з 02.12.2015 р., що підтверджується листом за вих. № 1759 від 16.12.2015 р. А відповідно до п. 12.12 ст. 12 договору - у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Цивільний кодекс України у п. 3 ч. 1 ст. 3 прямо проголошує свободу договору однією з головних загальних засад цивільного законодавства. Крім цього, згідно статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, не передбачений цивільним законом, урегулювати у передбаченому законом договорі свої відносини, не врегульовані ним, а також відступити від положень закону і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно ст. 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору, а ст. 628 ЦК України передбачає можливість укладення змішаних договорів, що складаються з елементів різних договорів. Крім цього, статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Безпідставними є твердження позивача про те, що п. 12.12 Договору не відповідає положенням ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, в поданому позові позивач зазначає, що п. 12.12 Договору не відповідає положенням ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права позивача, які йому гарантовані законом, а тому є нікчемним в тій частині, що суперечить положенням вищезазначеної правової норми. Однак такі твердження позивача не відповідають дійсності та є безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. А згідно п. 4 ст. 12 Закону, у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Відповідно до п. 1.1. «Правил продажу товарів на замовлення та поза торговельними або офісними приміщеннями» затверджених наказом Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 р. № 103 (далі - Правила), - ці Правила визначають відносини між споживачем і суб'єктом господарювання - продавцем товарів на замовлення та поза торговельними або офісними приміщеннями на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на відстані чи поза торговельними або офісними приміщеннями, а також регламентують вимоги в дотриманні прав споживачів щодо належної якості, безпеки і належного торговельного обслуговування. Пунктом 1.2. Правил, договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями - договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця. З аналізу вищевикладених норм чинного законодавства України вбачається, що право споживача на розірвання договору та обов'язок продавця щодо повернення сплачених споживачем коштів настає за наступних умов: - реалізації продукції продавцем товарів; - реалізації продукції на підставі договору купівлі-продажу; - реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями. Натомість Договір фінансового лізингу № 003215 від 24 листопада 2015 року, укладений між Позивачем та Відповідачем, не підпадає під вищевказані умови. Так, відповідно до п. 1.1 Договору, - Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - Предмет Лізингу, визначений у п. 3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу Лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування Лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Тобто, спірні правовідносини врегульовані як загальними, так і спеціальними нормами, які підлягають застосуванню у системному зв'язку. При цьому, спеціальні норми мають пріоритет у застосуванні над нормами загальної дії. Відносини, що виникають за договором фінансового лізингу, згідно ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей встановлених цим Законом. За своєю правовою природою, договір фінансового лізингу є похідним від договору оренди, за яким Лізингодавець передає Лізингоодержувачу у користування річ на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі), тобто, при укладанні договору лізингу реалізації (продажу чи поставки) продукції (речі) не відбувається, а виникають між сторонами договору відповідні зобов'язання, а саме: 1) у Лізингоодержувача (Позивача) - сплата обов'язкових платежів Лізингодавцю: Комісія за організацію, Авансовий платіж та Комісія за передачу Предмета Лізингу; отримання від Лізингодавця Предмета Лізингу у користування; сплата щомісячних лізингових платежів Лізингодавцю; 2) у Лізингодавця (Відповідача) - прийняття від Лізингоодержувача обов'язкових платежів; придбання у власність Предмета Лізингу у продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов; передача Предмета Лізингу у користування Лізингоодержувачу на визначений строк; прийняття від Лізингоодержувача щомісячних лізингових платежів. Кінцевим результатом зобов'язань сторін за договором фінансового лізингу, при належному виконанні їх Лізингоодержувачем, буде передача йому майна - Предмета Лізингу в користування на умовах договору фінансового лізингу. Таким чином, виходячи з вищезазначеного, невідповідність п. 12.12 Договору фінансового лізингу № 003215 від 24 листопада 2015 року - зокрема, та самого Договору -взагалі, умовам ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» за яких у Позивача - як споживача, виникає право на розірвання договору та у Відповідача - як продавця, виникає обов'язок щодо повернення сплачених споживачем коштів не вбачається, оскільки ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН": - не здійснює реалізації продукції та не є продавцем товарів, а надає послуги з придбання та передачі на умовах фінансового лізингу у користування майно; - укладає з Лізингоодержувачами не договори купівлі-продажу, а договори фінансового лізингу; - не здійснює реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями. Відповідач окремо звертає увагу суду на ту обставину, що ні реалізації продукції, ні тим більше укладення договорів фінансового лізингу поза торговельними або офісними приміщеннями Відповідач не здійснює, оскільки як вже зазначалося вище реалізацією продукції взагалі не займається, а договори з клієнтами укладаються виключно в офісах компанії, що розташовані в орендованих приміщеннях на підставі договорів оренди (копія договору додається). В офісах компанії міститься інформація про назву компанії, вид послуг які вона надає, а також знаходяться менеджери, які надають консультації потенційним клієнтам щодо діяльності компанії по наданню послуг фінансового лізингу, та укладають договори фінансового лізингу від імені компанії на підставі довіреностей. Отже, з огляду на те, що при укладенні договору фінансового лізингу та подальшому його виконанні реалізації продукції не відбувається, відповідно й договори купівлі-продажу не укладаються, а Предмет Лізингу передається Позивачу лише у користування, тобто за договором надається послуга, а не продаж чи поставка речі, а договори з клієнтами укладаються виключно в офісах компанії, тому до таких правовідносин не може бути застосовано положення ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Також відповідач звертає увагу суду на те, що правові наслідки передбачені п. 12.12 Договору настають у разі невиконання Лізингоодержувачем умов Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України - штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобов'язання і стягується у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обов'язку. В даному конкретному випадку Позивач не виконав свої зобов'язання по договору, а саме не здійснив оплати на рахунок Лізингодавця Комісії за організацію та Авансового платежу у повному обсязі, відповідно до п. 1.3 Договору, що є порушенням п. 4.2.3 договору. Враховуючи наведене вбачається, що при викладенні позовних вимог та їх обгpунтуванні, Позивач (з вигодою для себе) хибно (невірно, перекручено) використовує норми права, які не регулюють правовідносини, що виникли між Позивачем та Відповідачем за Договором фінансового лізингу. Увага суду звертається й на те, що Позивачем у поданому позові не зазначено та суду не надано доказів того, що договори фінансового лізингу укладаються поза офісними приміщеннями. Підсумовуючи все викладене вбачається, що Договір фінансового лізингу укладений з [PERSON] в офісі компанії, вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України "Про фінансовий лізинг", Закону України «Про захист прав споживачів», містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, закріплені у ньому положення не суперечать ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" належним чином виконує всі умови Договору у повному обсязі і не допускає зі свого боку жодних порушень ні Договору, ні чинного Законодавства України. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень і які доводять обrpунтованість його позовних вимог та можуть бути враховані судом. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" про захист прав споживача та стягнення коштів - залишити без задоволення, а справу розглянути без участі відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є далеким родичем для позивача і проживає в м.Луцьку. В кінці 2015 року [PERSON] зателефонував до нього додому та попросив допомогти знайти якусь фірму, тобто де знаходиться потрібна йому вулиця, назвавши адресу. Коли вони знайшли потрібну вулицю, то знову залелефонували по цьому телефону і якісь молоді люди вийшли на вулицю та завели їх у приміщення на першому поверсі будинку. На дверях цього приміщення ніяких табличок чи вивісок, що це офіс фірми не було. Вони навпаки відразу закрили жалюзі у вікні, ніби ховались від когось. [PERSON] дали рахунок, на який потрібно заплатити гроші і він пішов та заплатив гроші. Свідкові відразу показалась ця ситуація підозрілою. Копія договору фінансового лізингу №003215 від 24.11.2015 року вказує на те, що договір укладено в м.Києві між ТОзВ "Лізингова компанія "Еталон" в особі представника компанії (надалі Лізингодавець) та [PERSON] (надалі Лізингоотримувач). Згідно п.1.1 вказаного договору Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі Предмет Лізингу), визначений у п.3.1 цього Договору, а Лізингоотримувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.3.1 цього договору предметом лізингу є трактор "МТЗ 622". (а.с.3-8.) Копія квитанції №ПН 118154 від 24.11.2015 року вказує на те, що у Волинській регіональній дирекції ПАТ "Авант-Банк" [PERSON] сплачено на рахунок ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" 35000 грн. Призначення платежу вказано - плата за товар згідно договору лізинку №003215 від 24.11.2015 р. (а.с.14.) Заява [PERSON] на адресу ТОВ "Лізингова компанія Еталон" від 02.12.2015 року вказує на те, що він повідомив цю компанію про розірвання договору лізингу №003215 від 24.11.2015 року та просив повернути йому сплачені ним кошти в сумі 35000 грн, вказавши рахунок та фінансову установу на який пропонується повернути кошти. (а.с.15.) Заслухавши пояснення позивача, його представника та свідка, ознайомившись з документами справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні встановлено, що 24 листопада 2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №003215, відповідно до якого відповідач мав передати для позивача трактор "МТЗ 622, у зв'язку з чим позивачем було сплачено на рахунок відповідача платіж в сумі 35000 грн. Також з матеріалів справи вбачається і цього не заперечує відповідач, що 02 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" з листом-заявою про розірвання вищевказаного договору, та висунув вимогу про повернення грошових коштів, які були ним сплачені у зв'язку з укладенням цього договору, із зазначенням реквізитів у відповідній установі банку. Позивачу [PERSON] відповідачем відмовлено у поверненні грошових коштів, сплачених ним за договором лізингу №003215 від 24.11.2015 року з посиланням на п.12.12 Договору лізингу. Відповідно до п. 12.12 вказаного договору - у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Частини 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торгівельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не підніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживечем про розірвання договору. Ст.806 ЦК України визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених законом, про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. На думку суду п.12.12 договору лізингу №003215 від 24.11.2015 року, укладеного між сторонами і на підставі якого відповідач відмовив позивачу у поверненнні грошових коштів, коли той у строк в 14 днів повідомив ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" про розірвання договору, суперечить положенням ч.3 ст.12 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки обмежує права [PERSON], які йому гарантовані законом, а тому є нікчемним в тій частині, що суперечить положенням вищевказаної норми. У відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України недійний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Тому на думку суду, в даному випадку слід керуватись нормою, що передбачена ч.3 ст.12 Закону України "Про захист прав споживачів" і повернути кошти сплачені позивачем по договору лізингу №003215 від 24.11.2015 року. Окремо суд звертає також увагу, що позивачем доведено, що договір укладався поза офісним приміщенннм фірми, у м.Луцьку, в не в м.Києві, як зазначено в договорі, в приміщенні без ознак офісного приміщення фірми. І навпаки, відповідачем, хоча зазначено в запереченнях, що ним додається договір оренди приміщення, але до заперечень такого документа не долучено, що підтверджує й перелік додатків до заперечення.

Outcome: approved