Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивачка, звернувшись в суд із даним позовом, уточнивши який, посилається на те, що на підставі розпорядження виконкому Коломийської міської ради за № 461/7 від 06 листопада 1992 року фондом комунального майна було взято на баланс незавершений будівництвом вбудовано-прибудований продовольчий магазин по [ADDRESS] , який надалі було продано на конкурсній основі малому підприємству "Сокіл". Договір купівлі-продажу укладено 09 грудня 1993 року між Фондом комунального майна Коломийської міської ради в особі заступника голови Гринишина М. та малим підприємством "Сокіл" в особі Рибчука І.. Зазначає, що після смерті [PERSON] успадкувала за заповітом належне йому майно, зокрема і вказане незавершене будівництвом нежитлове приміщення, право власності на яке за нею визнано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2005 року. Процент готовності приміщення на час винесення рішення судом становив 39, 8 %. На підставі вказаного рішення 06 липня 2009 року Коломийським МБТІ зареєстровано право власності на об"єкт незавершеного будівництва за нею. Вказує, що у 2016 році стало відомо, що Коломийська міська рада пунктом 1 рішення за № 2068-50/20 від 24 лютого 2015 року «Про внесення доповнень до Переліку майна, яке належить до комунальної власності міста» внесла нежитлове приміщення загальною площею 110.5 кв.м по [ADDRESS] до Переліку майна підприємств, установ, організацій, яке належить до комунальної власності міста, затвердженого рішенням міської ради від 16 грудня 2008 року № 1658-35/2008 «Про стан збереження та використання майна комунальної власності» (пункт 140, розділ підприємства). 05 червня 2015 року реєстраційною службою Коломийського міськрайонного управління юстиції (реєстратор Доманич М.С.) видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого Коломийська міська рада є власником нежитлового приміщення загальною площею 110, 5 кв.м по [ADDRESS] та здійснено реєстрацію права власності. Зазначені рішення Коломийської міської ради від 24 лютого 2015 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 05 червня 2015 року вважає незаконними такими, що грубо порушують її право приватної власності. Представник Коломийської міської ради вважає позовні вимоги необгрунтованими, мотивуючи тим, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] , загальною прощею 110,5 кв.м. є комунальною власністю з 1991 року, а саме з моменту здачі його в експлуатацію, що підтверджується рішенням виконавчого комітету № 137 від 17 квітня 1991 року «Про затвердження актів Державної комісії по прийманню в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів житлово-цивільного призначення» прийнятого в межах чинного на той час законодавства про власність. При проведенні інвентаризації комунального майна в 2015 році спірне нежитлове приміщення включено в перелік об"єктів комунального майна та на нього видано свідоцтво про право власності. Стверджує, що вказане приміщення не є частиною незавершеного будівництвом продовольчого магазину, придбаного Малим підприємством "Сокіл" у 1993 році. Так, із Протоколу № 1 засідання конкурсної комісії від 10 грудня 1992 року вбачається, що покупця [PERSON] зобов"язано погодити з головним архітектором міста обладнання шатрового даху над магазином, тоді, як спірне приміщення вже було здане в експлуатацію. Також, згідно довідки голови правління ОСББ "Мазепи, 292" від 26 жовтня 2017 року за № 130, в склад 70-ти квартирного житлового будинку по [ADDRESS] , який зданий в експлуатацію в 1991 році, входить нежитлове приміщення загальною площею 110, 5 кв.м. В той же час пояснила, що позивачці належить незавершене будівництвом нежитлове приміщення по [ADDRESS] , процент готовності якого складає 39, 8 %, як спадкове майно після смерті [PERSON] , а не приміщення по [ADDRESS] . У зв"язку з наведеним просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Врахувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно розпорядження виконавчого комітету Коломийської міської ради за № 461/7 від 06 листопада 1992 року "Про проведення продажу за конкурсом", в зв"язку з відсутністю коштів для завершення будівництва вбудовано-прибудованого продовольчого магазину по [ADDRESS] фонду комунального майна, доручено взяти дане приміщення на баланс загальною вартістю 282 656 крб. та провести його продаж за конкурсом опублікувавши умови конкурсу в місцевій пресі (т. 1 а.с. 101). Надалі вказане приміщення на що вказує Протокол засідання конкурсної комісії від 10 грудня 1992 року (т.1 а.с. 102-103). було продано за 5 021 000 крб. малому підприємству "Сокіл" директором якого був [PERSON] , після чого виконавчий комітет Коломийської міської ради своїм рішенням за № 390 від 16 грудня 1992 року затвердив даний протокол та зобов"язав директора МП "Сокіл" [PERSON] закінчити будівництво продуктового магазину по [ADDRESS] до липня 1993 року і використовувати його згідно цільового призначення та програми діяльності (т. 1 а.с. 104). Із довідки Коломийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 15 листопада 1993 р. за № 2043, що була видана Коломийській міській раді для оформлення договору купівлі продажу зазначеного приміщення видно, що на той час площа незавершеного будівництва складала 1272.85 м.кв, а готовність складала 39.8 %, вартістю 5 021 т.крб. (т. 1 а.с. 105). Така ж сама площа продовольчого магазину та інших допоміжних приміщень відображена і у пояснювальній записці до проєкту 344-86, 70-ти квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим продовольчим магазином, підготовлена головним архітектором проєкту [PERSON] (т.1 а.с. 100). 09 грудня 1993 року між Фондом комунального майна Коломийської міської ради в особі заступника голови Гринишина М. та малим підприємством "Сокіл" в особі Рибчука І. укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництва продовольчого магазину по [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Маркеловою І.М. за реєстровим № Д-1722 із зазначенням, що у відповідності до ст. 227 ЦК України договір підлягає реєстрації за місцем знаходження об"єкта приватизації в Коломийському техінвентарбюро (т. 1 а.с. 106-107). Після смерті [PERSON] , на що вказує свідоцтво про смерть від 10 березня 2005 року (оглянуте судом у матеріалах цивільної справи № 2-1897/2005, що знаходиться в архіві Коломийського міськрайонного суду) та заповіт від 21 липня 2003 року, (міститься там же), [PERSON] заповів все своє майно позивачці. Оскільки [PERSON] до дня смерті не завершив будівництво спірного нежитлового приміщення, позивачка звернулась в суд із позовною заявою про визнання права власності на незавершене будівництвом нежитлове приміщення і рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 квітня 2005 року за нею визнано право власності на недобудоване нерухоме майно по [ADDRESS] , процент головності якого складає 39, 8 % (т.1 а.с.108). На підставі рішення суду право власності на вказаний об"єкт незавершеного будівництва зареєстровано за [PERSON] в Коломийському МБТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 23215160 від 06 липня 2009 року (т. 1 а.с. 109). Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов : якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12, відповідно до якої, право власності на збудоване, до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Із дослідженого вбачається, що спірне майно було збудоване до 01 січня 2013 року, а тому державна реєстрація права власності на нього не була обов"язкова. У 2016 році Коломийська міська рада пунктом 1 рішення за № 2068-50/20 від 24 лютого 2015 року «Про внесення доповнень до Переліку майна, яке належить до комунальної власності міста» внесла нежитлове приміщення по [ADDRESS] до Переліку майна підприємств, установ, організацій, яке належить до комунальної власності міста, затвердженого рішенням міської ради від 16 грудня 2008 року № 1658-35/2008 «Про стан збереження та використання майна комунальної власності» (пункт 140, розділ підприємства) (т. 1 а.с. 114). 05 червня 2015 року реєстраційною службою Коломийського міськрайонного управління юстиції (реєстратор Доманич М.С.) видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого Коломийська міська рада є власником нежитлового приміщення загальною площею 110, 5 кв.м по [ADDRESS] та проведено реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 115, 116). Даючи оцінку цим документам суд вважає, що при цьому органом місцевого самоврядування не взято до уваги, що у рішенні виконавчого комітету Колдомийської міської ради № 137 від 17 квітня 1991 року «Про затвердження актів Державної комісії по прийманню в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів житлово-цивільного призначення», чітко зазначено - затвердити акт Державної комісії по прийманню в експлуатацію 70-ти квартирного будинку по [ADDRESS] загальною площею 4353,1 кв.м., побудованого Коломийським будівельним управлінням, замовник УКБ облвиконкому (т. 2 а.с. 57). На це вказує і "Акт Державної комісії по прийманню в експлуатацію закінченого будівельного об`єкту" від 16 квітня 1991 року, з якого вбачається, що комісія приймає від генерального підрядчика Коломийського будівельного управління тресту "Івано-Франківськбуд" Мінбуду УРСР 70-ти квартирний житловий будинок загальною площею 4531.1 м.кв., в який входять : 17 однокімнатних квартир площею 672.01 м.кв., 18 двохкімнатних квартир площею 948.42 м.кв., 18 трьохкімнатних квартир площею 1277.46 м.кв., 17 чотирьохкімнатних квартир площею 1455.21 м.кв. (а.с. 58-68). Два дані документи спростовують позицію відповідача про здачу і прийом в експлуатацію даним актом і нежитлового приміщення площею 110,5 кв.м. та ще раз вказують на логічність і послідовність дій виконкому Коломийської міської ради по окремому інвентаризуванню та взяттю на баланс фондом комунального майна недобудованого вбудовано-прибудованого продовольчого магазину по [ADDRESS] , з ціллю дальшого продажу спірного приміщення на конкурсній основі і наступного продажу його спадкодавцю позивачки. Спірне приміщення було включено до переліку майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Коломиї тільки у 2015 році на підставі рішення сесії Коломийської міської ради від 24 лютого 2015 року № 2068-50/20, згідно повторного звернення комунального підприємства "Житлоінфоцентр" від 06 лютого 2015 року за № 34 (т. 1 а.с. 110, 114). При цьому слід зазначити, що фактично об`єкт незавершеного будівництва прибудованого магазину по [ADDRESS] ) є невід`ємною частиною вбудованого нежитлового приміщення, що знаходиться на першому поверсі будинку [ADDRESS] та є цілісним майновим комплексом, так як в приміщення іншого входу немає, вхід є лише з магазину. Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження № 01/09-16 від 13 вересня 2016 року, складеного судовим експертом [PERSON] , - "Вбудовано-прибудований магазин в [ADDRESS] ), разом із допоміжними приміщеннями, а саме : кімната персоналу, загальний гардероб, жіночий гардероб, приміщення для зберігання білизни, контора ( які розміщені на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку) являється цілісним майновим комплексом, згідно наданої проєктної документації (т. 1 а.с. 8-11). Отже, із дослідженого вбачається, що спірне нерухоме майно площею 110,5 кв м. є складовою частиною незавершеного будівництвом вбудованого-прибудованого продовольчого магазину і становить його частину, яка вбудована в будинок, що також стверджується виготовленим ПП [PERSON] від 20 жовтня 2017 року технічним паспортом незавершеного будівництвом вбудованого-прибудованого магазину та допоміжних приміщень по [ADDRESS] , згідно якого загальна площа вбудованої частини магазину становить 115, 6 кв.м. (т. 1 а.с. 123-130). При порівнянні вказаного технічного паспорта від 20 жовтня 2017 року з технічним паспортом виданим Коломийським МБТІ від 16 грудня 2014 року на нежитлове приміщення в [ADDRESS] , на підставі якого Коломийській міській раді видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 118-122), встановлено, що приміщення вбудованої частини магазину згідно вищевказаних документів співпадають по конфігурації і площі з приміщеннями спірного майна по виданому на нього технічному паспорті. Винятком є лише приміщення площею 5,1 кв.м. ( по проекту це кладовка, а в технічному паспорті від 20.10.2017 року приміщення за № 11). Дане приміщення не було внесене в технічний паспорт на нежитлове приміщення (спірне майно) і тому загальна площа спірного майна становить 110, 5 кв.м (115,6 кв.м 5,1 кв.м = 110,5 кв.м). Причиною цього, на думку суду, стала та обставина, що дане приміщення площею 5,1 кв.м фактично є електрощитовою і по проекту та вищевказаним технічним паспортам є відокремленим від магазину ( вхід до нього з магазину відсутній, вхід є з сходової площадки житлового будинку). Також, за поданим представником позивачки клопотанням, судом було проведено виїзне судове засідання за адресою [ADDRESS] . На місці огляду оспорюваного сторонами приміщення, судом було встановлено, що будинок [INFO] стоїть поруч із будинком [NUMBER] . Прибудоване, незавершене будівництвом приміщення магазину площею 1276,80 квадратів прилягає тільки до будинку [NUMBER] . Оспорюване сторонами приміщення площею 110,5 кв.м. вбудоване у зазначене незавершене будівництвом приміщення магазину і вхід в дане приміщення площею 110,5 кв.м. тільки із магазину, іншого входу в приміщення не існує. Ключі від оспорюваного сторонами приміщення знаходяться у представника [PERSON] , тому доступ до даного приміщення мають тільки представники позивачки. У представника Коломийської міської ради ключів до замка від дверей даного оспорюваного приміщення не має. Дану обставину, що нежитлове приміщення площею 110,5 кв м. по [ADDRESS] є частиною незавершеного будівництвом продовольчого магазину придбаного МП «Сокіл» та є цілісним майновим комплексом, і вхід до нього лише з магазину, підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON] пояснив, що працював у МП «Сокіл» та йому відомо, що після придбання незавершеного будівництвом нежитлового приміщення, директором МП «Сокіл» Рибчуком проводились роботи по завершенні будівництва, у спірному приміщенні по [ADDRESS] здійснили ремонт, облаштували кабінет директора і склад. Зазначив, якщо б дане приміщення не було невід`ємною частиною придбаного незавершеного будівництвом продуктового магазину, доступу до нього у директора МП «Сокіл» та у робітників підприємства не було б. Свідок [PERSON] суду пояснив, що приймав участь у проведенні ремонту незавершеного будівництвом нежитловому приміщенні в [ADDRESS] , який був придбаний директором МП «Сокіл» [PERSON] . Пригадує, що на початку приходив представник міськвиконкому і приніс ключі, а інженер будівельник документацію. Після керівництво поставило будівельний вагончик, завезли металопрокат та дерево і вони облаштовували чотири кімнати, кухню та коридор, в яких робили ремонт, зокрема побілку, фарбування, вбудували металеві двері, сейф, поклали замки. У даному приміщенні планувався магазин. Приміщенням користувалися тільки вони. В даних роботах йому допомагав [PERSON] . Звідти пішли у 2000 році за відсутністю коштів. Також, в судовому засіданні оглядалась інвентарна справа № 6894 по будинку [ADDRESS] , на якій зазначалася нумерація, як 298 так і 292, яка неодноразово закреслювалася, а на даний час неперекресленим є запис № 292. Окремого рішення Коломийської міської ради про присвоєння чи зміну адреси будинку представником відповідача суду не надано, а тому суд робить висновок, що зданий у 1991 році в експлуатацію житловий будинок за [ADDRESS] . Посилання представника відповідача на те, що технічний паспорт виготовлений на замовлення позивачки ПП Хвалибогою 20 жовтня 2017 року на незавершений будівництвом вбудовано-прибудований магазин та допоміжні приміщення по [ADDRESS] , не можна брати до уваги, оскільки він виготовлений тільки у 2017 році і по взірцю завершеного будівництва та після того як міська рада дане приміщення уже мала у власності, не заслуговують на увагу суду, так як законодавством України не заборонено виготовлення технічного паспорта після реєстрації права власності на будинок. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма закріплена в ст. 321 ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не вставновлена судом. Відповідно до ч.3 ст. 19 Конституції України, ч.3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином беручи до уваги все вищенаведене суд вважає, що сторони по справі відстоюють своє право на одне і те ж майно, на яке у 2009 році позивачка зареєструвала своє право власності, і на яке з кінця 2014 року стала претендувати Коломийська міська рада. На думку суду така ситуація виникла в результаті неналежного оформлення посадовими особами Коломиського МБТІ реєстраційних документів на спірне майно, відомості в яких є неповними, записи із закресленнями, що дало можливість тлумачити їх зміст на користь відповідача і призвело до прийняття органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення та видачі реєстраційною службою свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що призвело до порушення права позивачки. На підставі наведеного та ст.ст. 19, 41, 55 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 21, 203, 215, 319, 321, 328, 393 ЦК України, ст.ст. '24, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування",

Outcome: approved