Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 05 серпня 2010 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області за актовим записом № 551. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.01.2013 року у справі № 2/263/489/2013 шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Позивачка [PERSON] відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.01.2013 року у справі № 2/263/540/2013 після розірвання шлюбу змінила прізвище [PERSON] на «[PERSON]» Відповідно до свідоцтва про народження у позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] - [INFO] року народився син - [PERSON], про що Солом'янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві здійснено відповідний актовий запис № 3577. Після народження дитини відповідач не проявив до неї ніяких почуттів, батьківського піклування, не брав участі у його утриманні та вихованні, не цікавився духовним та фізичним її розвитком. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.01.2013 у справі № 2/263/540/2013 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Відповідно до довідки-розрахунку № 354/4 від 01.04.2014 року заборгованість за аліментами станом на 01.04.2014 року становила - 9 131.46 грн. Після припинення сімейних стосунків та розірвання шлюбу відповідач [PERSON] жодним чином не приймав участь у житті та вихованні сина, як вбачається з вище зазначеної довідки-розрахунку, ніяким чином не турбувався про задоволення базових потреб дитини - їжі, одягу, ліків тощо. [PERSON] зазначила, що [PERSON] у 2016-2017 році відвідував секції зі спортивної гімнастики у МБФ «Спорт і діти» [PERSON], для розвитку пластичності та грації. Відповідно до дублікатів квитанцій від 06.10.2016 року, 08.11.2016 року, 20.12.2016 року, 07.02.2017 року, 19.03.2017 року позивачкою було сплачено благодійний внесок за сина в загальній сумі 2500 грн. Тому позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав, відносно його сина [PERSON], [INFO]. Стягнути додаткові понесені витрати на сина-[PERSON], в розмірі 50%, а саме - 1250 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.06.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 25.06.2018 року до суду надійшла заява представника позивачки [PERSON] на виконання вимог ухвали від 04.06.2018. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.07.2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судове засідання позивач не з'явилась. Представник позивача подала до суду заяву, згідно якої просила провести розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи. Позовні вимоги підтримала. У судове засідання відповідач не з'явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Представник Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області направив до Києво-Святошинського районного суду Київської області лист, згідно якого просив розгляд справи провести у їх відсутності за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.08.2010 року Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.01.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа № 2/263/489/2013). Зі свідоцтва про народження виданого 23 січня 2018 року Солом'янським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві серія [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідок від 13 жовтня 2017 року № 732 та довідки від 02 травня 2018 року № 957 про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], разом із нею за вищезазначеною адресою проживає син [PERSON], [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 22.01.2013 року у справі № 2/263/540/2013 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.01.2014 року відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку на утримання спільної дитини. Обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина четверта статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, далі ЦПК України). Згідно характеристики [PERSON] з дошкільного навчального закладу (центр розвитку дитини) «Росинка» від 21.05.2018 року вбачається, що вихованням [PERSON] займається мама. Мама приділяє велику увагу всебічному розвитку дитини. Вона цікавиться навчально-виховним процесом, регулярно відвідує батьківські збори, бере участь у всіх заходах групи та дошкільного закладу, дотримується правил та режиму дитячого закладу. Відповідно до довідки з Комунального закладу «Києво-Святошинський центр первинної медико-санітарної допомоги» Софіївсько-Борщагівська амбулаторія загальної практики-сімейної медицини від 05.06.2018 року вбачається, що [PERSON], [INFO] з червня 2018 року перебуває під наглядом в Софіївсько-Борщагівській АЗПСМ. Відповідно до довідки від 23.05.2018 № 19/16.11-38 з відділу державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві вбачається, що державна реєстрація народження [PERSON], [INFO], була проведена на підставі статті 133 Сімейного кодексу України. Матір'ю дитини було вказано [PERSON], [INFO], а батьком дитини вказано [PERSON], [INFO] 23.01.2018 року на підставі заяви [PERSON] про зміну прізвища малолітньої дитини від 18.11.2017 року, відповідно до статті 148 Сімейного кодексу України було внесено зміни до актового запису про народження № 3577, складеного 06.12.2011 року, зокрема: змінено прізвище дитини з «[PERSON]» на «[PERSON]». Одночасно, на підставі актового запису про шлюб № 1709 від 01.08.2017 року, складеного Солом'янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, було внесено зміни, зокрема змінено прізвище матері з «[PERSON]» на «[PERSON]». Відповідно до висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 11.10.2018 року № 07-21/2789 визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. П. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позивачем у такій справі, згідно ст. 165 СК України та абз. 1 п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", може бути один з батьків. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина, зазначає, що після розлучення і по цей час відповідач не бере участі у вихованні своєї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток та взагалі матеріально не підтримує, що, в свою чергу, свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками та самоусунення від виховання та утримання своєї дитини. Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по належному вихованню та утриманню дитини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов в частині позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. З приводу стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини суд приходить до наступних висновків. Вирішуючи питання про те, чи є понесені витрати додатковими витратами в розумінні частини 1 статті 185 Сімейного кодексу України, суд керується відповідними положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за №3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Разом з тим, на підтвердження понесених додаткових витрат позивачем надано копії квитанцій про перерахунок коштів на розрахунковий рахунок МБФ "Спорт і діти" на загальну суму 2 500,00 грн. Твердження позивача [PERSON], що понесені нею витрати щодо перерахунку грошових коштів на рахунок МБФ "Спорт і діти" є додатковими витратами у розумінні ст. 185 СК України, суд не приймає до уваги, оскільки призначення платежу в наданих позивачем квитанціях не містить інформації про перерахунок коштів саме - на оплату наданих послуг, сплата благодійного внеску не є додатковими витратавми в розумінні ст. 185 СК України. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 56, 58, 61, 63 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", п. п. 15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" та,

Outcome: partial