Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON]С звернулася до суду з позовом до [PERSON]В \~ про розірвання шлюбу. Свій позов позивачка мотивувала тим, що 19 липня 2008 року між нею та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб. Даний шлюб зареєстровано виконкомом Ворочівської сільської ради Перечинського району Закарпатської області про, що в Книзі реєстрації шлюбів 19.07.2008 року зроблено відповідний актовий запис за №05. Від шлюбу у сторін народились діти, син - [PERSON], [INFO], та донька - [PERSON], [INFO], які проживають разом з нею і знаходяться на її утримані. Подружнє життя в сторін не склалося, оскільки вони люди різних характерів, між ними виникали сварки і непорозуміння, внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У звязку з цим вони припинили сімейні стосунки. Близько чотирьох років, сторони майже не спілкуються. Кожен з них живе своїм окремим життям. Тобто, фактично сімя існує лише формально. Позивачка також переконана, що подальша реєстрація шлюбу між нею та відповідачем суперечитиме її інтересам які мають істотне значення, а саме: вона не хоче щоб непорозуміння між ними перетворилися в сварки, що може спричинити негативні наслідки. Окрім наведеного, відповідач не надає добровільно коштів на утримання їх дітей, тому оскільки їй не відомо чим займається відповідач, чи працевлаштований він офіційно, позивачка просила суд стягнути на її користь аліменти в розмірі по 1000 грн. на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. У судове засідання позивачка не з"явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась, до суду подала заяву, просила провести розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання також не з"явився , до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечує. Ввивчивши матерiали справи, дослідивши докази , оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд приходить до висновку, що позов пiдлягає до задоволення, так як сторони втратили почуття любовi i поваги через небажання розумiти один одного, а також протягом тривалого часу сторони разом не проживають спільного господарства не ведуть . При таких обставинах подальше збереження сiм"i неможливе, а тому шлюб слiд розiрвати. Враховуючи, що шлюб може повноцінно існувати лише за взаємною згодою сторін, що в даний час не має місця в подружжя, їхній шлюб має бути розірвано. Дана сім"я остаточно розпалася, шляхів та бажання у сторін для її відновлення немає. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до статтей 104, 110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно із частиною другоюстатті 112 того ж СК України\~ суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Обґрунтованими є і вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання дітей- Мучичка К.О та [PERSON]О . Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимо ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач свій обов'язок утримувати дитину, що передбачений ст.180 СК України не виконує. Ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей. Згідно ст.184 СК України розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст.182, 183 СК України, зокрема відповідач не має постійне місце роботи та отримує нерегулярний дохід, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно достатті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Проте, як встановлено судом, відповідач в порядкуст.188 Сімейного Кодексу Українивід обов'язку утримувати дитину не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено. Відповідно до абз.1, 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих нормСімейного кодексу Українипри вирішенні справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", №3 від 15.05.2006р., ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом та максимальний розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню з боржника, не може перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір за подання заяви про розірвання шлюбу . Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", то із відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі за вимогу щодо стягнення аліментів.

Outcome: approved