Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про звільнення його від обов"язку по сплаті аліментів та додаткових витрат на утримання їх спільної неповнолітньої дитини [PERSON], які він сплачує на користь відповідачки на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду від 26.10.2010 року, частково зміненого (щодо розміру аліментів) рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 21.09.2010 року. Посилається на те, що з 05.01.2014 року донька за власним бажанням перейшла проживати до нього і знаходиться на його утриманні. Також, [PERSON] просив звільнити його від заборгованості по сплаті аліментів та додаткових витрат, що утворилась за період з 05 січня 2014 року, так як цього часу платежі на користь відповідачки він не сплачує з вищенаведених причин. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 травня 2014 року позов [PERSON] задоволено. Звільнено [PERSON] від обов"язку сплати аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO] на користь [PERSON] в розмірі 4000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що стягнуті відповідно до рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21 вересня 2010 року та звільнено від обов"язку сплати додаткових витрат на утримання доньки [PERSON], на користь [PERSON] в розмірі 1000,00 грн, що стягнутих на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 серпня 2010 року. [PERSON] оскаржуваним рішенням з 05 січня 2014 року звільнено також від сплати заборгованості, яка утворилась по аліментах та додаткових витратах на утримання доньки [PERSON] по виконавчих листах № 2-1450/10т, виданих 08.10.2010 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області . Відповідачка [PERSON], не погоджуючись з таким рішенням, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. Апелянт вважає, що рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм ст. 10-11, 60 ЦПК України. У скарзі йдеться про те, що судом не було встановлено безспірно достовірних доказів факту особистого волевиявлення дитини щодо проживання з батьком та факту постійного проживання дитини з позивачем. [PERSON] вважає, що судом не враховано право дитини проживати у батька на шкільні канікули та її проживання у позивача у період, коли відповідачка хворіла. Крім того відповідачка вказує, що спір з приводу місця проживання дитини у суді не вирішувався, але суд не зазначене не звернув уваги. Рішення в частині звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах та по додаткових витратах на утримання дитини, на думку апелянта, за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України, оскільки не містить посилання на причину звільнення від заборгованості, а також, у рішенні не вказано період, з якого виникла заборгованість та конкретна її сума, від сплати якої звільнено позивача, а також зазначає, що суд не звернув уваги, на період виникнення заборгованості, зокрема, що 3 999,52 грн та 1000,00 грн винили з 15.10.2010 року. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] апеляційну скаргу підтримала, пославшись на обставини, викладені в апеляційній скарзі, також надала суду додаткові документи, які, на її думку, впливають на вирішення спору, але які вона не змогла надати у суді першої інстанції, так як у судовому засіданні суду першої інстанції присутня не була. Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу просив відхилити, як безпідставну і таку, що не спростовує правильність та законність оскаржуваного рішення. Зазначив, що заборгованість за період з 01.01.2014 по 06.01.2014 року по аліментах становить 644,68 грн, а по додаткових витратах 161,19 грн, яку [PERSON] сплатив добровільно. Отже, станом з 06.01.2014 року по 22.04.2014 року по аліментах заборгованість становить 14288,17 грн, а по додаткових витратах - 3572,14 грн. Також, для повноти з"ясування всіх обставин справи представник позивача на спростування доводів апеляційної скарги надав суду довідки про заборгованість по сплаті аліментів та додаткових витрат, а також, Акт комісії служби у справах дітей виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 16.06.2014 року щодо власного волевиявлення неповнолітньої [PERSON] 1997 року народження на проживання у сім"ї батька - позивача [PERSON] Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та представника позивача, дослідивши матеріали справи, а також для всебічного та об"єктивного з"ясування обставин справи - додатково надані докази сторонами, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга піддягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено і не оспорюється сторонами, що [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину [PERSON] [INFO], яка після розлучення батьків [PERSON] та [PERSON] проживала до січня 2014 року з матір"ю - [PERSON], на користь якої на утримання [PERSON] за рішенням суду позивач сплачував аліменти по 4000,00 грн щомісячно та додаткові витрати по 1000,00 грн щомісячно( а.с.6-16). Станом на грудень 2013 року заборгованості по сплаті аліментів та додаткових витрат [PERSON] не мав (а.с.15,16 ). 05.01.2014 року неповнолітня [PERSON] за власним бажанням перейшла проживати до батька - [PERSON], за адресою [ADDRESS] , де має належні умови для проживання, гарні стосунки у сім"ї батька, перебуває на його утриманні ( а.с.17,18,73). Доказів наявності витрат [PERSON], або необхідності нести будь які витрати на дитину з січня 2014 року відповідачка суду не надала, докази , які б спростовували твердження позивача та надані ним докази про те, що дитина з січня 2014 року проживає з ним і знаходиться повністю на його утриманні, також у матеріалах справи відсутні, а сторона відповідача надання таких доказів не ініціювала. Також встановлено, що [PERSON] з січня 2014 року припинив перераховувати [PERSON] аліменти на додаткові витрати на дитину, стягнуті за рішенням суду, тому за період з 01.01.2014 року по 22.04.2014 року включно, у зв"язку з чим утворилась заборгованість по аліментах по виконавчому листу № 2-1450 від 08.10.2010 року у розмірі 14932,85 грн та по додаткових витратах 3 733,33 грн ( а.с.75-78). Задовольняючи позов в частині вимог про звільнення від обов"язу по сплаті аліментів та по сплаті додаткових витрат на доньку [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що дитина позивача та відповідачки [PERSON] [INFO] після їх розлучення проживала до січня 2014 року з матір"ю - відповідачкою по справі [PERSON], за адресою [ADDRESS], на яку позивач за рішенням суду сплачував аліменти по 4000,00 грн щомісячно та додаткові витрати по 1000,00 грн щомісячно. Проте, з січня 2014 року з власного волевиявлення дитина перейшла проживати до батька за адресою [ADDRESS] , де у сім"ї дружні стосунки, гарне ставлення до неї та створено всі необхідні умови її проживання і розвитку. Тому, ґрунтуючись на приписах ч.3 ст. 160 СК України та ч.4 ст. 233 ЦПК України та виходячи з встановлених обставин по вправі, суд визнав обгрунтованими позовні вимоги [PERSON] про звільнення його від обов"язку сплачувати щомісячно аліменти та додаткові витрати на утримання доньки [PERSON], яка постійно проживає з ним. Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції грунтуються на положеннях закону, яким регулюються спірні правовідносини, відповідають встановленим обставинам по справі та наявним у справі доказам. Так, відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов"язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, спосіб виконання своїх обов"язків щодо утримання дитини визначається за домовленістю батьків. При недосягненні домовленостей, стягнення аліментів та інших додаткових витрат відбувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України , якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Донька сторін [PERSON] [INFO], отже, на час прийняття рішення щодо місця свого проживання мала 16 повних років і мала право проживати з тим з батьків, з ким вважала більш для себе прийнятним. Відповідно до ч.4 ст.233 ЦПК України, після набрання рішенням суду, яким присуджено періодичні платежі, законної сили, у разі зміни обставин, що впливають на розмір платежів, їх тривалість чи припинення , кожна сторона має право шляхом пред"явлення нового позову вимагати зміни розміру аліментів строків платежів або звільнення від їх сплати. Отже, встановивши, що неповнолітня дитина на яку за рішенням суду стягнуто з батька щомісячні аліменти та додаткові витрати, у віці 16 років обрала місцем свого проживання сім"ю батька [PERSON], де перебуває на його утриманні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість та доведеність позову, задовольнивши його в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо недоведеності факту постійного проживання дитини у батька, можливого не добровільного її поселення до позивача, неналежність умов там для проживання дитини, та непостійний характер проживання, спростовані вище переліченими доказами, наявними у справі. Посилання апелянта на відсутність рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з батьком, на думку колегії суддів апеляційного суду не може бути підставою для скасування рішення , оскільки у віці старше 14 років дитина сама вправі обирати місце свого проживання. Доказів, що проживання дитини з батьком може зашкодити її інтересам, суду не надано. Сама апелянт також визнала, що дитина проживає з січня у батька, витрат на її утримання за цей період вона не мала, безпосереднього спілкування з донькою також не було. Вирішуючи питання за вимогою про звільнення [PERSON] від сплати заборгованості по аліментах суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання дитини, на яку стягнуто аліменти, з батьком - позивачем по справі, вважав встановленим, що дитина перебуває на утриманні батька, сама обрала місце свого проживання, має там належні умови проживання. Встановлені обставини суд визнав тією істотною обставиною, яка за правилами ч. 3 ст. 197 СК України, може бути підставою для звільнення платника аліментів від заборгованості по аліментах за період проживання дитини у нього. У той же час, ухвалюючи рішення про задоволення вимог позивача у зазначеній частині, суд першої інстанції у резолютивній частині рішення не вказав чіткий період, від заборгованості за який звільняється позивач та не зазначив розмір цієї заборгованості, що може утруднити виконання судового рішення або ж призвести до довільного його тлумачення на стадії виконання. Крім того, суд помилково зазначив дату 05.01.2014 року, з якої слід рахувати розмір заборгованості, від сплати якої звільнено позивача. З наявних у справі доказів та встановлених обставин вбачається, що 05.01.2014 року дитина ще перебувала у матері. Отже, на думку апеляційного суду звільненню підлягає позивач від заборгованості, яка утворилась з 06 січня 2014 року. На підставі наданих додаткових доказів стороною позивача, апеляційним судом встановлено, що розмір дійсної заборгованості, яка утворилась за період з 06.01.2014 року по 22 квітня 2014 року у [PERSON] по сплаті аліментів та додаткових витрат становить: по аліментах -14288,17 грн, по додаткових витратах - 3572,14 грн. (а.с. 229) , від сплати яких підлягає позивач звільненню. Зважаючи на те, що ст.197 СК України передбачено можливість звільнення від сплати заборгованості по аліментах, а щодо заборгованості по щомісячних додаткових витратах, визначених за рішенням суду зазначеною правовою нормою питання не врегульоване, апеляційний суд вважає за можливе при вирішенні даного питання застосувати правила пункту 8 статті 8 ЦПК України та керуватись ч.3 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи питання законності рішення суду першої інстанції в межах, заявлених позовних вимог, та на підставі наданих сторонами доказів, та зважаючи, що додаткових клопотань, крім тих, що розглянуті апеляційним судом, щодо дослідження інших доказів, сторонами не заявлено, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині, що стосується питання звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах та додаткових витратах відповідно до встановлених обставин підлягає зміні. Також, враховуючи, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, частковому відшкодуванню з [PERSON] на її користь за правилами ст. 88 ЦПК України, тобто, пропорційно до задоволених вимог, підлягають витрати, понесені по сплаті судового збору за апеляційну скаргу. Виходячи з того, що сума виплат, від заборгованості яких звільнено позивача рішенням суду першої інстанції зменшена рішенням апеляційного суду на 815,87 грн (14933,85 + 3733,33) - ( 14288,17 + 3572,14), що складає 4,5% відшкодуванню підлягає апелянту 17,68 грн сплаченого нею судового збору.

Outcome: partial