Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, зазначивши в обґрунтування позовних вимог наступне. Так, її мати [PERSON] проживала у власному житловому будинку за адресою с. Соловіївка, вулиця Лесі Українки, 3, Брусилівського району Житомирської області. [PERSON] померла 30 червня 2014 року. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, що складається з права власності на житловий будинок, в якому вона проживала, та земельні ділянки. Позивачем було подано заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу [PERSON] Однак в комунальному підприємстві Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради [PERSON] було видано довідку про те, що право власності на нерухоме майно - жилий будинок та надвірні будівлі за адресою Житомирська область, Брусилівський район, с. Соловіївка, вул. Л. Українки, 3, не зареєстровано. Через це постановою приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу [PERSON]І від 23 червня 2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок та рекомендовано звернутися до суду. Також зазначила, що відповідно до витягу з погосподарської книги Соловіївської сільської ради за [PERSON] рахувався жилий будинок з господарськими будівлями за адресою с. Соловіївка, вул. Л. Українки, 3, який побудований 1958 році. Тому позивач вважає, що прийняла спадщину, подавши заяву про це до нотаріальної контори, та має право на зазначене спадкове майно, як спадкоємець 1 черги. Просила суд визнати за нею право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 30 червня 2014 року. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просив винести рішення згідно вимог діючого законодавства України. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Так, 30.06.2014 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ОК № 301234, виданим виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с. 9). Позивач [PERSON] є дочкою померлої [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про її народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON], після укладення якого позивачці присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 6). З довідки № 644 від 07.07.2016р., виданої Соловіївською сільською радою Брусилівського району Житомирської області, вбачається, що згідно з відомостями погосподарської книги № 13 за 2011 -2015 рр. обєкт по господарського обліку № 0598-1, будинок 1958 року побудови, розташований за адресою: с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області, вул. Лесі Українки, 3, рахується за [PERSON] (а.с. 5). Згідно довідки № 34/01-24 від 23.06.2016р, виданої приватним нотаріусом Брусилівського районного нотаріального округу [PERSON], після померлої 30.06.2014р. [PERSON] у встановлений законом строк спадщину прийняла позивачка [PERSON] (а.с. 8). Інші спадкоємці першої черги з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не звертались. При цьому згідно довідки № 509 від 03.12.2014р., виданої Соловіївською сільською радою Брусилівського району Житомирської області, [PERSON] до дня смерті 30.06.2014р. постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [INFO], разом з нею за вказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с. 47). Вказані обставини підтверджуються копією спадкової справи № 162/2014, що заводилась після смерті [PERSON] (а.с. 45-66). Постановою приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу [PERSON]І від 23.06.2016р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на будинок № 3 по вул. Лесі Українки в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області у звязку з ненаданням правовстановлюючих документів на вказане майно (а.с. 7). Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. ст. 1269, 1270 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має протягом шести місяців з часу відкриття спадщини подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Як розяснив у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Враховуючи, що спірний будинок був побудований у 1958 році, коли законом не вимагалась державна реєстрація права власності для виникнення такого права, при цьому згідно картки обєкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки вказаний будинок з господарськими будівлями належав [PERSON], суд вважає, що будинок № 3 по вул. Лесі Українки в с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області входить до складу спадщини померлої [PERSON] З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а тому за [PERSON] необхідно визнати право власності на спадкове майно у вигляді житлового будинку № 3 по вул. Лесі Українки у с. Соловіївка Брусилівського району Житомирської області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 30 червня 2014 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved