Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю „Краматорськтеплоенерго" (надалі ТОВ „Краматорськтеплоенерго") 08.05.2019р звернувся до суду з позовом, вказуючи, що підприємство з 01.01.2007р по дійсний час, згідно до встановлених Краматорською міською радою тарифів, здійснює поставку теплової енергії і гарячого водопостачання фізичним особам, в тому числі й споживачу - [PERSON] , відповідачу-1 у справі, який разом із членом своєї родини - [PERSON] , відповідачем-2 у справі, мешкає в квартирі [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що у період часу з 01.01.2014р по 01.05.2017р включно відповідачі ухиляються від сплати за поставлену теплову енергію на опалення, в результаті чого за вказаний період за ними утворилась заборгованість в загальній сумі 18445,97грн. Просить стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість в сумі 18445,97грн, а також у рахунок повернення сплаченого судового збору в розмірі 1921,00 грн. Представник позивача - Федун П.С. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ТОВ „Краматорськтеплоенерго" про стягнення з відповідачів суми заборгованості в розмірі 18445,97грн та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову ТОВ „Краматорськтеплоенерго", просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, а також врахувати при ухваленні рішення розмір стягнутої з відповідачів заборгованості за судовим наказом, який було видано раніше. Учасники процесу в судове засідання, призначене на 15.03.2021 року, не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає позов частково обгрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, зважаючи на такі підстави. Судом встановлено, що позивач ТОВ „Краматорськтеплоенерго" є юридичною особою, діє на підставі Статуту. Основним видом діяльності підприємства є діяльність з виробництва, постачання та транспортування тепло- та електричної енергії. Позивач ТОВ „Краматорськтеплоенерго" є постачальником послуг з централізованого опалення відповідачам за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий у ТОВ „Краматорськтеплоенерго" на ім`я відповідача [PERSON] . В період з січня 2014 року по травень 2017 року включно позивачем надавались послуги з централізованого опалення, що не заперечувалося відповідачами. Також судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] не сплачували вартість послуг з централізованого опалення в період з січня 2014 року по травень 2017 року включно внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 18 445,97грн. 19 липня 2017 року Краматорським міським судом Донецької області був виданий судовий наказ по справі №234/9429/17, провадження №2-н/234/477/17 за заявою ТОВ «Краматорськтеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за опалення та гаряче водопостачання, яким з останніх було стягнуто заборгованість за період з 01.01.2014 року по 01.05.2017 року включно, в розмірі 18 445,97грн. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 11.02.2019 року вказаний судовий наказ - скасовано. Згідно листа Краматорського міського відділу державної виконавчої служби СМУ Міністерства юстиції України (м. Харків) від 05.02.2021 №18.13-9896/7 за період з січня по травень 2019 року з боржника [PERSON] на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго», на виконання судового наказу №234/9429/17, №2-н/234/477/17, була фактично утримана сума боргу у розмірі 5 740,73 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на час винекнення спірних правовідносин). Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини другої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18). Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву споживача кореспондує визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» його обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено й ст.19 Закону України «Про теплопостачання». Частиною 1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005р №630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Розмір заборгованості, підтверджений письмовим доказом у вигляді розрахунку, за період з 01.01.2014р по 01.05.2017р складає 18 445,97грн. Однак, відповідач [PERSON] ставить питання про застосування строку позовної давності. Згідно ст. ст. 256,257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Положеннями ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки характер правовідносин, що склалися між сторонами, передбачає внесення оплати за фактичного надані послуги з теплопостачання шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, то строк позовної давності повинен обраховуватися щодо кожного платежу окремо. Таким чином, оскільки позов було подано до суду лише 08.05.2019 року, то стягненню підлягає заборгованість лише за період з 01 травня 2016 року по 01 травня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності. Щодо доводів представника позивача про переривання позовної давності поданням заяви про винесення судового наказу у 2017 році, суд зазначає наступне. За ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Щодо факту подання позивачем заяви про видачу судового наказу та можливості перевивання таким чином строку позовної давності суд зазначає, що інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за поставлену теплову енергію на опалення за період з 01 травня 2016 року по 01 травня 2017 року в сумі 1526,87грн = (7 267,60 грн (заборгованість в межах строку позовної давності) - 5 740,73 грн (розмір заборгованості, яка була стягнута з відповідачів за судовим наказом)). В інішій частині позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України). Таким чином, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені останнім витрати по сплаті судового збору у розмірі 159,06грн, по 79,53грн з кожного відповідача, який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial