Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

17.07.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» ( надалі ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання недійсним п. 6.2. договору кредиту № 834/18-27/35/8-239 від 05.08.2008 року, укладеного між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк». 12.11.2014 року подала суду заяву про доповнення позовних вимог. (а.с. 2-4,65-68). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що п.6.2. кредитного договору суперечить Конституції України та Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Також, зазначає, що невідповідність п.6.2. договору вимогам цивільного законодавства є підставою вважати таку частину правочину нікчемною на підставі ст. 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина. Третьою особою, залученою за клопотанням позивача до участі у справі, 09.11.2014 року подана позовна заява про визнання недійсним ст. 4 договору поруки № 834/19-27/35/8-216 від 05.08.2008 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк». 12.11.2014 року подав суду заяву про доповнення позовних вимог. (а.с. 60-61, 69-72). В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ст.4 договору поруки суперечить Конституції України та Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Також, зазначає, що невідповідність ст.4 договору вимогам цивільного законодавства є підставою вважати таку частину правочину нікчемною на підставі ст. 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В судове засідання 08.12.2014 року не з*явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, ніяких заяв до суду не подала. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надавши суду письмові заперечення. Зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, обов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, та з урахуванням необхідності дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглядає справу з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 05 серпня 2008 року між [PERSON] та акціонерним комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" (надалі АКБСР „Укрсоцбанк") був укладений договір кредиту № 834/18-27/35/8-239 про надання у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошових коштів в сумі 221530 доларів США зі сплатою відсотків. 05.08.2008 року також був укладений між АКБСР „Укрсоцбанк" та [PERSON], [PERSON] договір поруки, згідно умов якого поручитель [PERSON] зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій в строки та порядку , передбачених договором кредиту № 834/18-27/35/8-239. Відповідно до п. 6.1 договору кредиту та п.4.1. договору поруки всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв'язку з укладенням та виконанням положень цього договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників. Згідно змісту п.6.2 кредитного договору та п. 4.2. договору поруки у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м.Київ, вул. М.Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. або Білоконем Ю.М., у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, відповідно до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Згідно статуту ПАТ «Укрсоцбанк» від 14.06.2010 року Банк є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк» і йому належать усі права та обов*язки, все рухоме та нерухоме майно, які належали АКБСР «Укрсоцбанк». Відповідно до ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Статтею 12 Закону України «Про третейські суди» передбачені види та форми третейської угоди, зокрема визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Сторони договору (угоди) не позбавлені можливості визначити в третейській угоді конкретний третейській суд, при цьому регламент третейського суду розглядається, як невід'ємна частина третейської угоди. Регламентом третейського суду згідно ст. 10 Закону України «Про третейські суди», передбачається порядок та правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, правила вирішення спорів третейським судом, інші питання віднесені до компетенції третейського суду. Відповідно до Закону України «Про третейські суди» сторони мають право визначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. Позивач зазначає, що третейське застереження, яке міститься в договорі кредиту та договору поруки позбавляє його права звернутися до загального суду за захистом своїх прав, а також оскаржуваний пункт є несправедливою умовою договору, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, у зв'язку з чим договір в частині є нікчемним. Однак, будь-яких доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача при укладанні оскаржуваної умови договору суду не надано. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Закон України "Про захист прав споживачів установлює загальні підстави відповідальності за порушення прав споживачів. Однак відносини, що виникають із договорів кредитування, відносяться до договірних відносин, які регулюються насамперед нормами цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду. З урахуванням наведеного, не можна погодитися з доводами, що укладення сторонами третейської угоди є порушенням прав позивача та третьої особи, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав. Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Доказів на підтвердження недійсності правочину суду не надано. Умови статті 6 договору кредиту та ст. 4 договору поруки, щодо розгляду спору в суді створюють рівні права для обох сторін, в тому числі з питання звернення до третейського суду з відповідним позовом. Рівність прав сторін при розгляді справи третейським судом передбачено Законом України «Про третейські суди». Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 626,627,638,1054 ЦК України між банком та позивачем та третьою особою було укладено договори. При укладенні договорів сторони своїми підписами підтвердили наявність у них відповідної дієздатності, володіння державною мовою та усвідомлення вчинених дій. Тому, при укладенні угоди сторони повинні були усвідомлювати наслідки її підписання саме на таких умовах. Відмова від права звернення до суду загальної юрисдикції відбулося за вільним волевиявленням сторін договору. Заперечень з приводу відсутності волевиявлення при укладанні договору сторонами не надано. Таким чином, підписавши договори, позивач та третя особа надали свою згоду на такий порядок розгляду спорів, що можуть виникнути між сторонами у зв'язку з виконанням умов договору в період його дії. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини між банком та клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 17 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» - до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008р. у справі 1-2/2008 за конституційним поданням 51 народного депутату України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців 7, 11, ст. 2, ст. З, п. 9 ст. 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» ЗУ «Про третейські суди» визнано, що Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами - функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону, є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України. Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору. Зі змісту третейського застереження, викладеного у п. 6.2 договору кредиту та п. 4 договору поруки, вбачається, що сторони на стадії укладення договору включили до нього умову про розгляд спору в третейському суді, який (спір) може виникнути в подальшому під час дії договору, обравши спосіб захисту, що передбачений ст. 16 ЦК України. Положення Закону України "Про третейські суди" не містять заборони погоджувати при укладенні договору питання щодо вирішення спорів, які виникатимуть за таким договором, третейському суді. Підписуючи договори, позивач та третя особа були ознайомлений з умовами договорів, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, чітко усвідомлював умови договору і вважали їх прийнятними для себе, про що свідчать їх підписи в договорах. Також, суд вважає необґрунтованими доводи позивача та третьої особи, що Третейський суд при Асоціації українських банків не є незалежним та безстороннім судом у розумінні ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини. Третейський суд відповідно до ч.1 ст.17, ч.1 ст.18 Закону «Про третейські суди», ст.2 Типового закону ЮНСІТРА, визначається як третейські суддя (судді), що розглядають спір. За законом третейські суди є незалежними та підкоряються тільки законові. Незалежність суддів третейської суду при Асоціації українських банків серед іншого забезпечується тим, що вони не знаходяться у трудових відносинах з Асоціацією українських банків, не зобов'язані виконувати статут Асоціації українських банків, не пов'язані прямо чи опосередковано з позивачами і отримують гонорар незалежно від того на чию сторону вирішать спір. Рада Асоціації українських банків затверджує список судів третейського суду відповідно до вимог ч. 1 ст. Закону «Про третейські суди». З цього списку саме сторони спору ( або за їх домовленістю голова третейського суд) обирають, або голова третейського суду призначає третейських суддів на розгляд конкретного спору. Рада Асоціації українських банків за Законом та Положенням про третейський суд не має впливу на обрання суддів при розгляду конкретного спору. Відповідно до ст.22 Закону та ст.12 Положення про третейський суд рада Асоціації українських банків може застосувати відповідальність до третейського судді ( припинити повноваження суду ) у разі невиконання або неналежного виконання ним своїх обов'язків, припинити повноваження третейських суддів у певних випадках також передбачена нормами Закону. Позивач та третя особа помилково вважають, що у третейському суді є та порушується принцип випадкового розподілу справ між суддями, свідченням чого, на думку позивача та третьої особи, є визначення у третейському застереженні кількості суддів третейського суду із зазначенням їх прізвищ, черговості розгляду спору цими суддями. Відповідно до ч.1 ст. 14 Закону сторони мають право обирати третейських суддів. Це право є міжнародним правилом розгляду спорів у третейському суду, застосування якого передбачено у п.3.2 Рішення Конституційного суду України від 10.01.2008 року. Позивач та третя особа помилково вважають, що у недержавному Третейському суді повинен існувати принцип випадкового розподілу справ. У третейському суді при Асоціації українських банків сторони добровільно без примусу обрали суддів, що вказані у третейському застереженні. Сторони мали можливість ознайомиться із списком суддів третейського суду, що знаходяться у відкритому доступі на сайті третейського суду та обрати інших суддів із 49 суддів, що містяться у списку. Також, суд зазначає, що позивач та третя особа не повідомляють у позові фактів залежності суддів, вказаних у третейських застереженнях, а тому суд вважає ці доводи голослівними та безпідставними. Також є безпідставними доводи позивача та третьої особи, що свідченням порушення їх права на незалежний суд є створення третейського суду суб'єктами підприємницької діяльності (банками ) та за кошти банків. Відповідно до ч.2 ст.25 Закону всі витрати пов'язані з вирішенням спору третейським судом у третейському суді несуть сторони, а не засновники суду. Тому суд, розглянувши усі докази в їх сукупності не вважає третейське застереження несправедливими та нікчемними умовами в розумінні вимог чинного законодавства. За таких обставин, суд вважає, що доводи позивача та третьої особи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим суд відмовляє у їх задоволенні за недоведеністю.

Outcome: dismissed