Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Заявник звернувся до суду з цією заявою, в якій вказав, що він народився [INFO] року в [ADDRESS] Вінницької області. Батьками його були [PERSON] та [PERSON] - громадяни України. При досягненні повноліття заявник отримав паспорт громадянина колишнього СРСР, а у зв'язку із проголошенням незалежності України він не обміняв його на паспорт громадянина України. Разом з тим старий паспорт було втрачено. З приводу втраченого паспорту заявник звертався до Жмеринського РС УДМС України у Вінницькій області. Проведеною перевіркою працівниками Жмеринського РС УДМС Укарїни у Вінницькій області встановлено особу заявника, але не встановлено належність до громадянства будь-якої держави. Тому йому було відмовлено у видачі паспорта громадянина України та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України. Заявник просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. В судовому засіданні [PERSON] подану ним заяву підтримав та просив задовольнити з підстав, які викладені в ній. Додатково пояснив, що в 1989 році він завершив службу в армії та повернувся проживати на територію України. Якийсь період час проживав в Луганській області, придбав будинок, працював там. Не було потреби обмінювати паспорт колишнього СРСР. Представник заінтересованої особи заперечував щодо задоволення заяви, оскільки вона є необгрунтованою та безпідставною. В своєму відзиві на заяву, а також в судовому засіданні представник звернув увагу на те, що відсутні буд-які докази того, що батьки заявника були громадянами України. Підтвердження того, що заявник проживав разом із братами [PERSON] та [PERSON] біля матері, в матеріалах справи відсутні. Пояснення свідків, що додані до заяви також не є належними доказами, оскільки неможливо встановити, чи дійсно ці особи проживають в [ADDRESS]. У представника викликає сумнів, чому заявник не звертався за обміном паспорту та чому лише в 2017 році вирішив звернутися до міграційної служби за отриманням паспорта громадянина України. Не зрозуміло, яким чином заявник отримав картку платника податків. Крім цього, відповідно до відомостей, отриманих від Жмеринського ВП, заявник попадав в поле зору праовохоронних органів щодо отриманням коштів шляхом обману, а тому, відповідно, і наразі може вводити суд в оману шляхом подачі сфальсифікованих доказів. У зв'язку з цим, представник заінтересованої особи просив відмовити в задоволенні заяви повністю. Свідок [PERSON], який є громадянином України та проживає в [ADDRESS] (а.с.29-30) в судовому засіданні пояснив, що він є братом заявника. Заявник дійсно народився в [ADDRESS]. На час проголошення незалежності України в серпні 1991 року постійно проживав на території України біля своєї матері в с.Біликівці. Причини, через які він не обміняв паспорт колишнього СРСР на паспорт громадянина України, свідку не відомі. Заслухавши заявника, представника заінтересованої особа та свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке. В судовому засіданні встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії довідки Жмеринського РС УДМС України у Вінницькій області, [PERSON], уродженець [ADDRESS] Вінницької області проживає в [ADDRESS] Вінницької області. Він дійсно звертався до Жмеринського РС УДМС України у Вінницькій області із заявою щодо видачі паспорта замість утраченого. Проведеною за заявою перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а.с.5). Згідно з копією картки платника податків заявника, останній зареєстрований в Державному реєстрі 27 січня 2012 року, дата видачі картки 3 лютого 2012 року (а.с.6). Відповідно до копії свідоцтва про народження заявника, останній народився [INFO] року в [ADDRESS] Вінницької області, батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Згідно з довідкою виконкому Біликовецької сільської ради від 25 жовтня 2018 року №887 [PERSON] згідно з поясненнями жителів с. Біликівці народився та проживав в [ADDRESS] (а.с.8). Пояснення додаються до цієї довідки на двох аркушах. Відповідно до пояснень [PERSON] та [PERSON], заявник проживав біля своєї матері в [ADDRESS], разом з братами [PERSON] та [PERSON] (а.с.9, 10). Відповідно до копії паспорту покійної матері заявника та копії свідоцтва про її смерть, [PERSON] була громадянкою України, зареєстрованим місцем її проживання вказано [ADDRESS], померла [INFO] року в м. Вінниця (а.с.25-27, 28). Згідно з інформацією, що надана Біликовецькою сільською радою 27 лютого 2019 року, інформація щодо проживання [PERSON] в [ADDRESS] без реєстрації в 1991 році в погосподарській книзі відсутня (а.с.39). Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої цієї ж статті). Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно з пунктом 8 "Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень" для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає, зокрема, судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр), затверджене наказом Державної податкової адміністрації України від 17 грудня 2010 року № 954, яке діяло на момент отримання заявником картки платника податків, фізична особа незалежно від віку (як резидент, так і нерезидент), для якої раніше не формувалася Облікова картка та яка не включена до Державного реєстру, зобов'язана особисто або через законного представника чи уповноважену особу подати відповідному органу державної податкової служби Облікову картку за формою N 1ДР (додаток 1), яка є водночас заявою для реєстрації в Державному реєстрі, та пред'явити документ, що посвідчує особу та містить необхідні для реєстрації реквізити, а саме: прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), дату народження, місце народження, місце проживання, громадянство. Фізична особа подає Облікову картку до органу державної податкової служби за своїм місцем проживання, а фізична особа, яка не має постійного місця проживання в Україні, - до органу державної податкової служби за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об'єкта оподаткування. Фізичні особи - іноземці та особи без громадянства подають Облікову картку до органів державної податкової служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Для заповнення Облікової картки використовуються дані документа, що посвідчує особу. Реєстрація іноземців та осіб без громадянства здійснюється після виконання вимог Правил в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.95 N 1074. Тому, з огляду на викладене, картка платника податків заявнику була видана на підставі свідоцтва про народження з дотриманням вищевказаних вимог закону ще в 2012 році. Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України "Про громадянство України" законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципі запобігання виникненню випадків безгромадянства. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 1 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що у порядку частини другої статті 256 ЦПК (статті 315 ЦПК згідно змін від 15 грудня 2017 року) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути, зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення. Суд не приймає до уваги викладені представником заінстересованої особи у відзиві зауваження, оскільки до відзиву не було додано жодного доказу, який би свідчив про обгрунтованість сумнівів щодо наявності в заявника будь-яких недоброчесних прихованих намірів. Крім цього, в судовому засіданні представником заінтересованої особи не було представлено жодного доказу, що заявник проживає та перебуває на території України на незаконних підставах. Враховуючи, що заінтересована особа є суб'єктом владних повноважень, який зобов'язаний встановлювати факти незаконного перебування на території України, вживати відповідних заходів, в тому числі, і для уникнення випадків безгромадянства, суд не приймає до уваги заперечення представника заінтересованої особи. Про незаконність проживання заявника в [ADDRESS] не йдеться і у відомостях, які були надані Біликовецькою сільською радою. Задовольняючи заяву, суд також враховує, що належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. На думку суду, тривалість проживання заявника на території України, наявність у нього ідентифікаційного коду, відсутність за весь цей час до нього претензій зі сторони державних органів щодо підставності та законності проживання в Україні, а також показання свідка та досліджені у судовому засіданні докази свідчать про наявність підстав для задоволення заяви. Суд вважає, що заява підлягає задоволенню, оскільки факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року доведений наданими заявником доказами, та знайшов підтвердження у судовому засіданні, і від його встановлення залежить виникнення прав заявника як громадянина України, і законом не визначено іншого порядку його встановлення Відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved