Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про визнання права власності на автомобіль. Позовні вимоги мотивує тим, що він 01.10.2012 року приєднався до публічного договору №СV00А!0000383018, та придбав на умовах фінансового лізингу автомобіль Peugeot 407 ST, 2006 року випуску, номер кузов [NUMBER] , вартістю 67420,00 грн. Під час оформлення угоди в Чернівецькій філії АТ КБ «Приватбанк», йому був виданий сертифікат № АFR427211 та графік лізингових платежів. За результатами пошуку лізингодавця в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 11.08.2016 року за №12241170013002553 було внесено запис про припинення за судовим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області - юридичної особи ТОВ «Автоприват», у зв`язку з визнанням 02.08.2016р. її банкрутом, проте, йому на час оформлення документів, було роз`яснено, що автомобіль належав відповідачу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», а ТОВ «Автоприват» було лише зареєстроване підприємством, яке надавало посередницькі послуги, тому у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, в графі «власник» зазначено ТОВ «Автоприват». Зазначив, що ним сплачено кошти за даним договором лізингу, що підтверджується довідкою від 21.02.2018 року. Разом з цим, в порушення умов договору, відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» не здійснив переоформлення автомобіля. На даний час, він належним чином не може користуватися автомобілем, оскільки право власності на автомобіль не оформлено на його ім`я, а на ТОВ «Автоприват». Вказує, що звернувшись до сервісного центру м. Чернівці про оформлення права власності на автомобіль на його ім`я йому було відмовлено. У зв`язку із ліквідацією ТОВ «Автоприват» (ОКПО 33183599), він позбавлений можливості оформити документи про право власності на вище вказаний транспортний засіб на себе, чим порушено його права, так як повністю виконав умови договору, а сторони, яка надавала йому послуги - немає (оскільки діяльність її припинена). Просить визнати за ним, право власності на автомобіль Peugeot 407 ST, 2006 року випуску, номер кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; позовні вимоги задовольнити. Рух справи та позиція сторін Ухвалою суду від 10.05.2019 р. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Згідно ухвали суду від 27.05.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подали 18.06.2019 року до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи викладені у відзиві мотивували тим, що оскільки Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» здійснював лише обслуговування договору, а, згідно договору, платежі вносилися на транзитний рахунок у АТ КБ «Приватбанк» для подальшого зарахування їх на рахунок ТОВ «Автоприват», то вважали, що між ТОВ «Автоприват» та ТОВ «Автокредит Плюс» можуть існувати певні відносини щодо автомобіля Peugeot 407ST, 2006 року випуску, номер кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, від останнього до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Бацей Т.М. в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, від останньої до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в її відсутність, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» в судове засідання, представник не з`явився, про дату та час розгляду справи було повідомлено належним чином, про поважність причини неявки в засідання, повідомлено суд не було. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, суд зважає на наступне. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідження доказів по справі, застосування норм права Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач [PERSON] 01.10.2012 року приєднався до публічного договору №СV00А!0000383018 лізингодавця ТОВ «Автоприват», строком лізингу на 60 місяців, мета використання предмета лізингу: особисте використання предмету лізингу, згідно якого зазначено транзитний рахунок у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.7). Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №2432 про оцінку транспортного засобу від 29.02.2012 року, автомобіль Peugeot 407 ST, 2006 року випуску, номер кузов [NUMBER] , вартістю 67420,00 грн. (а.с.8-9). Також, під час оформлення угоди в Чернівецькій філії АТ КБ «Приватбанк» позивачу [PERSON] був виданий сертифікат авто в кредит № АFR427211 та відповідач надав йому графік лізингових платежів та було визначено процентну ставку на місяць 2,08% (а.с.10-11). За результатами пошуку лізингодавця в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 11.08.2016 року за №12241170013002553 внесено запис про припинення за судовим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області юридичної особи ТОВ «Автоприват» у зв`язку з визнанням її банкрутом 02.08.2016 року (а.с.13). У відповідності до свідоцтва про реєстрацію траснпортного засобу, автомобіль Peugeot 407 ST, 2006 року випуску, номер кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , власником автомобіля зазначено ТОВ «Автоприват» (а.с.16). Позивачем [PERSON] сплачено кошти за договором лізингу, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 21.02.2018 року (а.с.12). Згідно відповіді регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області від 02.05.2019 року, позивачу повідомили що після виконання договору фінансового лізингу, транспортні засоби перереєстровуються за лізингоодержувачем на підставі договору та акту приймання-передечі транспортних засобів, за формою згідно з додатком 2 постанови №1388, тобто оформлення транспортного засобу може бути здійснено тільки після подання відповідних документів, що підтверджують правомірність придбання (володіння) таким транспортним засобом (а.с.17-18). Отже, в порушення умов договору, відповідач ТОВ «Автоприват» не здійснив переоформлення автомобіля. Судом установлено, що позивач [PERSON] користується автомобілем, однак не в повній мірі може реалізувати свої права відносно транспортного засобу, оскільки право власності на автомобіль де юре оформлено на ТОВ «Автоприват» та у зв`язку із ліквідацією ТОВ «Автоприват» (ОКПО 33183599), позивач позбавлений можливості оформити документи про право власності на транспортний засіб Peugeot 407ST, 2006 року випуску, номер кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] на себе, чим вважає, що порушено його право, так як він повністю виконав умови договору. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 334 ЦК України передбачений момент набуття права власності за договором:1. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. 3. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст.392 ЦК України: 1. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 806 ч. 1 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 806 ч.2 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.1,2,6,8 Закону України №723/97 від 16.12.1997 року «Про фінансовий лізинг»: Стаття 1. 1. Фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансовоголізингу. 2. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 2. 1. Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України( 435-15 ) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно з ст. 598 ч.1 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Отже, виходячи з наведених норм закону, позивачем [PERSON] транспортний засіб Peugeot 407 ST, 2006 року випуску, номер кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] було придбано шляхом приєднання до публічного договору №СV00А!0000383018, на умовах фінансового лізингу, суму коштів згідно оцінки транспортного засобу та 2,08% позивачем сплачено, відтак право власності набуто правомірно, виникло з моменту оплати коштів, що підтверджується належними та допустимими доказами, систематичних порушень умов договору не встановлено, об`єкт лізингу станом на дату подання позовної заяви перебуває в позивача. Судом також не встановлено, що договір фінансового лізингу не відповідає вимогам чинного законодавства. Представником відповідача АК КБ ПриватБанк на думку суду не наведено жодного аргументу з посиланням на докази в частині того які ж відносини існують між Банком та ТОВ Автоприват, який на підставі рішення Господарського суд Дніпропетровської області визнано банкрутом, щодо автомобіля Peugeot 407ST, 2006 року випуску, номер кузов [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . За договором фінлізингу лізингодавець відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов набуває автомобіль у продавця (постачальника) собі у власність і передає його у користування підприємству-лізингоодержувачу на визначений строк (не менше ніж один рік) за встановлену плату. Повноправним власником автомобіля лізингоодержувач стає лише після сплати останнього лізингового платежу та викупу авто за залишковою вартістю. Стаття 1055 ЦК встановлює обов`язкову письмову форму кредитного договору. Якщо не дотримати цієї умови, договір є нікчемним. Законодавство не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення кредитного договору, навіть коли позичальником є фізособа. Спеціальне законодавство про фінлізинг також передбачає письмову форму договору фінлізингу без його обов`язкового нотаріального посвідчення (ч. 1 ст. 6 Закону про фінлізинг). Моментом набуття права власності за договором, згідно із вимогами ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України, у набувача майна виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов`язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Предмет лізингу не може бути конфісковано, на нього не може бути накладено арешт у зв`язку з будь-якими діями або бездіяльністю лізингоодержувача. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Лізингоодержувач (сублізингоодержувач) має право вимагати, у тому числі й від лізингодавця, усунення будь-яких порушень його прав на предмет лізингу. Згідно з положеннями ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії та навести обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" від 27.09.2001). Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого позивачем судового збору, належним чином підтвердженого квитанціями від 03.05.2019 року, в розмірі 1152,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved