Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про: - визнання виконавчого напису №7252, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Хара Наталією Станіславівною від 25 лютого 2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Аланд" заборгованості в розмірі 11127 грн. 01 коп., таким що не підлягає виконанню. - витребувати від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округа Хара Наталією Станіславівною (адреса: м. Київ. вул. Січових Стрільців, 37, офіс 215) нотаріальну справу, згідно якої здійснено виконавчий напис № 7252 від 25.02.2020. -забезпечити позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 7252 від 25.02.2020, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Хара Наталією Станіславівною щодо звернення стягнення на пенсії [PERSON] та заборонити вчиняти будь-які інші виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № 61762708 від 08.04.2020 року. Ухвалою суду від 26.05.2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30.06.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 26.05.2020 року забезпечено позовні вимоги позивача. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 7252, вчинений 25 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Хара Наталією Станіславівною про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Аланд" заборгованості в розмірі 11127 грн. 01 коп. та стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: у квітні-місяці 2020 року позивачка дізналась про те, що з її пенсії пенсійним органом здійснюється відрахування на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Окрім того, у квітні 2020 року позивачка [PERSON] отримала від приватного виконавця виконавчого округу Хероснської області Манікіна Дмитра Сергійовича постанову про відкриття виконавчого провадження, датовану 08.04.2020 та прийняту у ВП № 61762708. Підставою для відкриття вказаного виконавчого провадження являється виконавчий напис № 7252, виданий 25.02.2020 про стягнення з позивачки [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд». Однак вважає, що виконавчий напис №7252, виданий 25.02.2020 має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню з наступних підстав, а саме: 25.02.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., вчинено виконавчий напис за № 7252, щодо стягнення з [PERSON] , заборгованість у розмірі 11127 грн. 01 коп. на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд». 11127, 01 грн. є боргом за кредитним договором № 014/0392/82/0063878 від 07.05.2012, укладеного [PERSON] з Каланчацьким відділенням Херсонської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль», із кінцевим строком погашення до 07.05.2016. Проте усупереч основних вимог чинного законодавства України, приватним нотаріусом Хара Н.С. виконавчий напис № 7252 виданий 25.02.2020, тобто з пропущенням відповідного строку на його видачу, оскільки кінцева дата повернення кредиту склала 07.05.2016, відповідно трирічний строк виникнення права стягнення припав по 07.05.2019. Позивач та представник позивача до суду не з`явилися, однак представник позивача спрямував до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність та повідомив, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. Відповідач, представник ТОВ «Фінансова компанія «АЛАНД » в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Письмові пояснення суду не подали. Фіксування розгляду справи технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 7252, вчинений 25 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Хара Наталією Станіславівною про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "ФК "Аланд" заборгованості в розмірі 11127 грн. 01 коп. та стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на наступне: у квітні-місяці 2020 року позивач [PERSON] дізналась про те, що з її пенсії пенсійним органом здійснюється відрахування на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Окрім того, у квітні-місяці 2020 року позивачка [PERSON] отримала від приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Дмитра Сергійовича постанову про відкриття виконавчого провадження, датовану 08.04.2020 та прийняту у ВП № 61762708. Вважає даний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та вчинений з грубим порушенням вчинення виконавчих написів нотаріусами. Відповідно до п. 2 спеціальної частини кредитного договору, строком повернення кредиту зазначено 07.05.2016 року, тобто виконавчий напис мав бути вчинений не пізніше 07.05.2019 року. Відповідно при вчиненні виконавчого напису порушенні строки позовної давності. Усупереч основних вимог чинного законодавства України, приватним нотаріусом Хара Н.С., виконавчий напис №7252, виданий 25.02.2020, тобто з порушенням відповідного строку на його видачу, оскільки самим приватним нотаріусом не було перевірено безпірність виниклої заборгованості та підстав її стягнення. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Представник позивача вважає даний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з тим, що він вчинений без перевірки безспірності вимоги та з грубим порушенням вчинення виконавчих написів нотаріусами Відповідно до ст. 1054 ЦК України позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі та на умовах, встановлених договором. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і вимог цивільного законодавства та у встановлений в законодавстві строк. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється Главою 14 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженимнаказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5(далі - Порядок). Пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, встановлено такі документи: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У п. 10 "Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні" від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Судом встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису керувався розрахунком заборгованості, підготовленим працівниками відповідача ТОВ «ФК «АЛАНД», що не може бути доказом безспірності грошових вимог позивача до відповідача. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбулося за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Слід зазначити, що суду не надано доказів того, що позивачеві направлялась вимога про необхідність погашення заборгованості за укладеним кредитним договором, що позивач отримував вимогу відповідача про необхідність сплатити заборгованість за укладеним кредитним договором. На підставі чого суд вважає, що у зв`язку з даною обставиною позивач був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги відповідача, або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. Нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, в свою чергу, не було перевірено надіслання такої вимоги і отримання її позивачем, що унеможливило подання останнім нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису або письмової згоди. Позивач в поданій позовній заяві посилається також на пропуск строку позовної давності при вчиненні виконавчого напису. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Як вбачається із наданої суду позивачем копії документів по викланвчому провадженню заборгованість за договором споживчого кредиту стягнена з позивача за період з 07.05.2012 року по 07.05.2016 року тобто заборгованість стягнена в межах нібито загального строку позовної давності. В свою чергу відповідно до положень укладеного кредитного договору між позивачем і відповідачем №014/0392/82/00633878 від 07 травня 2012 року вбачається, що договір укладений в 2012 року і кредит надавався споживачеві до 07 травня 2016 року. Таким чином право вимоги до позивача в межах строку позовної давності закінчилось 07 травня 2019 року. Сам виконавчий напис вчинений 25.0200.2020 року, тобто поза межами загального строку позовної давності. А укладеним між сторонами договором не погоджувались умови щодо збільшення строку позовної давності. Тому твердження позивача щодо застосування строку позовної давності відносно стягнення даних сум підлягає додатковій перевірці і також свідчить про відсутність ознак безспірності заборгованості при вчиненні виконавчого напису. Відповідно до ст. 13-1 ЗУ «Про нотаріат» - Нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за вчиненим виконавчим написом, чим порушив норми ст.88 ЗУ «Про нотаріат», п. 284 Інструкції та п.1 Переліку. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати оспорюваний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України - Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл понесених позивачем с удових витрат суд виходить з наступного. При поданні позовної заяви позивачем сплачений судовий збір за подання позовної заяви в сумі 840,80 грн.. Що ж стосується вимог позивача, щодо забезпечення позову, судовий збір позивачем несплачувався. Оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку що дані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та у розмірі 840,80 грн та у розмірі 420,40 грн на користь держави.

Outcome: approved