Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом , посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить будинок №747, який розташований в с.Люта Великоберезнянського району Закарпатської області, що стверджується довідкою КП "Великоберезнянське РБТІ" № 272 від 15.11.2012 року. Вказаний будинок він придбав у громадянки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2012 року. Однак, у цьому будинку зареєстровані відповідачі, про що наявні відомості у будинковій книзі, які з дати їх реєстрації в ньому не проживають. На сьогоднішній день вони ведуть незрозумілий спосіб життя і для уникнення будь-яких претензій або цивільно-виконавчих правовідносин за адресою їх реєстрації, перед ним (позивачем) постала необхідність зняти їх з реєстрації, як таких, що не проживають у вказаному будинку більш тривалий термін, ніж той, протягом якого за ними зберігається право на користування житловим приміщенням. Доказом цього є додані копії актів обстеження [PERSON] сільської ради від 19.07.2013 року, 13.06.2014 року, 14.07.2014 року та 15.08.2014 року. Будь-яких домовленостей з приводу збереження за відповідачами житлової площі за період їх не проживання існує. За таких обставин, позивач вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням згідно ст. 72 ЖК України. Оскільки реєстрація відповідачів створює йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, а вони у добровільному порядку такі не усувають, позивач просить усунути ці перешкоди в судовому порядку шляхом позбавлення відповідачів та їх неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] права користування житловим приміщенням за вказаною вище адресою та зняти останніх з реєстраційного обліку за цією ж адресою. В подальшому, у відповідності до ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті, позивач, шляхом подання письмової заяви, змінив підставу позову, а саме посилаючись на ст.ст. 156 ч.4, 162 ЖК України, акцентував увагу суду на тому, що відповідачі не проживають у раніше згаданому будинку більше шести місяців, не оплачують плату за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участь у спільному побуті, а відтак вважаються такими, що не є членами його сім'ї і такими, що втратили право на користування цим житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що оскільки відповідачі не являються членами його сімї, вони втратили право на користування житлом. Так, відповідачі не проживали без поважних причин в спірному будинку з дня їхньої реєстрації жодного дня, тобто більше одного року. Тому відповідно до вимог цивільного законодавства вони втратили право на користування будинком. При цьому, додатково зазначив, що в подальшому не бажає укладати з відповідачами будь-яких угод щодо безоплатного чи оплатного користування жилим приміщенням у належному йому житловому будинку, а також уточнив, що слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку лише тих осіб, які є зареєстровані в будинковій книзі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що в нього з дружиною немає іншого житла, він із сімєю проживає у винайнятій квартирі з неповнолітніми дітьми в м.Перечин. Також зазначив, що вони з сімєю в спірному будинку не проживали, оскільки там потребувався ремонт. З часу реєстрації він із сімєю проживав у будинку біля 6-ти днів. Після чого залишив будинок та переїхав проживати в м.Перечин. Оскільки в нього немає іншого житла, просить відмовити в позові. Прокурор Наговський М.М. пояснив, що оскільки у відповідачів немає іншого житла та, щоб захистити інтереси неповнолітніх дітей, вважає, що в позові слід відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі у звязку з тим, що доглядає за дітьми. Представник третьої особи Великоберезнянського районного сектору ГУ ДМС України в Закарпатській області в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що власником житлового будинку №747 в с.Люта Великоберезнянського району Закарпатської області є позивач [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.11.2012 року. З копії будинкової книги вбачається, що в даному будинку зареєстровані відповідачі по справі, а також троє їх неповнолітніх дітей. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається, позивач обґрунтовував свої вимоги як з посиланням на захист права власності , так і з посиланням на те, що відповідачі, як члени сімї, втратили право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Так, згідно частин 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 156 ч.4 ЖК України, у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стаття 162 ЖК України визначає, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо іеше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як видно з копій актів обстеження [PERSON] сільської ради від 13.06.2014 року, 14.07.2014 року та 15.08.2014 року, відповідачі та їх діти дійсно зареєстровані, але не проживають за адресою: с.Люта 747, Великоберезнянського району з листопада 2012 року. Даний факт підтверджено поясненням самого відповідача, а також довідкою [PERSON] сільської ради від 23 липня 2015 року за №1026. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідачі і їх діти не являються членами сім'ї позивача, у спірному будинку не проживають з листопада 2012 року, відповідачі не несуть витрат по утриманню цього будинку, угод між останніми та позивачем про безоплатне чи платне користування жилим приміщенням не укладалося, в подальшому позивач не бажає укладати з відповідачами таких угод. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачів і їх дітей слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку №747 в с.Люта, Великоберезнянського району Закарпатської області. Оскільки позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку є похідною від наявності права користування житловим приміщенням, то вона також підлягає задоволенню.

Outcome: approved