Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

25.05.2017 року позивач через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказував, що 21 жовтня 2002 року померла його мати [PERSON]. За життя [PERSON]Х заповіту не склала. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять: житловий будинок № 8 з господарськими будівлями і спорудами по вул. Гагаріна, в с. Сеньківка, Бориспільського району, Київської області. У визначений законом термін він звернувся з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON], є він та його сестра, [PERSON]. Як спадкоємець за законом, в установленому законом порядку та в шестимісячний строк після відкриття спадщини, він подав до нотаріуса письмову заяву про прийняття спадщини. При зверненні до нотаріальної контори про отримання Свідоцтва про право власності на спадщину за законом на будинок йому було рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами так, як відсутній правовстановлюючий документ на підставі якого нотаріус міг видати свідоцтво. У звязку з вищевикладеним, позивач просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по вул. Гагаріна, 8, в с. Сеньківка, Бориспільського району, Київської області, після смерті його матері [PERSON] Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, обставини справи підтвердив. В судове засідання позивач не зявився повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причина неявки суду не відома. Клопотань про перенесення розгляду справи не надійшло. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області до суду не зявився, повідомлена належними чином про час та місце розгляду справи, 08.06.2017 року через канцелярію суду Голова сільської ради надав лист, в якому просить суд, проводити розгляд справи у відсутність представника сільської ради, позовні вимоги сільська рада визнає в повному обсязі. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судове засідання зявилася, позовні вимоги визнала в поєному обсязі, про що надала суду відповідну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. Згідно ст.1268 спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Встановлено, що 21 жовтня 2002 року померла мати позивача, [PERSON], про що виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області 21 жовтня 2002 року здійснено відповідний актовий запис за №42 (свідоцтво про смерть серії І-БК №392130 від 21 жовтня 2002 року) (а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в с. Сеньківка Бориспільського району Київської області по вул. Гагаріна, 8. За життя [PERSON] заповіт не склала. Родинні стосунки між [PERSON] та померлою [PERSON], підтверджуються свідоцтвом про народження (а.с.15), відповідно до якого вбачається, що [PERSON] є сином померлої [PERSON] Сам будинок з господарськими спорудами збудовано без порушень встановлених норм та правил при будівництві будинку, а також дана будівля не порушує права та інтереси інших осіб, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с.8-17). Відповідно до листа Приватного нотаріуса Бориспільського нотаріального округу [PERSON] від 12.06.2017 року за № 76/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа заводилася (а.с.27). Спадкова справа під номером 8/2017 (а.с.28-38). Відповідно до відповіді від 06.04.2017 року № 40/01-16 Приватного нотаріуса [PERSON] встановлено, що на майно [PERSON], спадщину яка залишилася після її смерті, [PERSON] не прийняла (докази фактичного вступу [PERSON] в управління або володіння спадковим майном у нотаріуса відсутні), заяву про прийняття спадщини [PERSON] будь-якому нотаріусу не подавала, а строк, встановлений для прийняття спадщини минув. Свідоцтво про право на спадщину на майно, яке належало [PERSON], буде видано спадкоємцю, який вчасно прийняв спадщину (а.с.38). Згідно заяви від 14.07.2017 року та пояснень в судовому засіданні, сестра позивача [PERSON], - [PERSON] позовні вимоги підтримала та не заперечувала на видачу свідоцтва на право власності на імя [PERSON] Житловий будинок, який знаходиться за адресою по вул. Гагаріна, 8, в с. Сеньківка, Бориспільського району, Київської області належав померлій [PERSON], яка померла 21.10.2002 року, будинок був побудований у 1947 році. На час будівництва житлового будинку, забудова села проводилася без оформлення будівельної документації. Житловий будинок побудований без порушення забудови з внесенням даних до погосподарської книги № 4 с. Сеньківка за № 232, про що свідчить довідка № 205 від 10.05.2017 року видана [PERSON] сільською радою Бориспільського району Київської області (а.с.12). Відповідно до довідки від 05 квітня 2017 року № 182, вбачається, що [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований разом зі своєю матірю [PERSON] за адресою: вул. Гагаріна, 8, в с. Сеньківка, Бориспільського району, Київської області по день її смерті 21.10.2002 року. Вів спільне господарство, здійснював нагляд за будинком та обробляв земельну ділянку, яка прилягає до будинку. Після смерті матері, [PERSON] продовжує проживати за вищевказаною адресою, утримувати будинок та обробляти земельну ділянку, що фактично прийняв спадщину, після смерті своєї матері (а.с.13). На день смерті [PERSON] в будинку № 8 по вул. Гагаріна, в с. Сеньківка, Бориспільського району, Київської області були зареєстровані та проживали: [PERSON] та [PERSON]. Більше на день смерті за даною адресою ніхто не був зареєстрований та не проживав, про що свідчить довідка № 171 від 29 березня 2017 року видана [PERSON] сільською радою Бориспільського району Київської області (а.с.14). Згідно листа від 11.04.2017 року № 15536 БТІ, вбачається, що на будинок № 8 по вул. Гагаріна, в с. Сеньківка, Бориспільського району, Київської області станом на 31.12.2012 року право власності не зареєстровано (а.с.11). Щодо прийняття спадщини на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позивачу в нотаріальній конторі було надано відмову, оскільки в звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність припиняється у момент смерті особи. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. На даний час позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами. У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві [PERSON] народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою [PERSON] Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON]. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови [PERSON] Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними [PERSON] народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних [PERSON] із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, якби спадкування відбувалось за законом, спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину був би [PERSON] Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України [PERSON] має право на спадщину за законом, а саме право власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: с. Сеньківка Бориспільського району Київської області по вул. Гагаріна, 8. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що у позовах про визнання права власності на майно, ціна позову визначається вартістю майна. Таким чином у позивача виникла необхідність звернутися до суду про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за законом, після смерті [PERSON] Судом також встановлено, що інших спадкоємців, які б своєчасно подали заяви на прийняття спадщини, чи проживали на день смерті разом із спадкодавцем, крім позивача, - не має. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність спору про право з іншими спадкоємцями. Права щодо володіння, користування та розпорядження спадковим майном позивача порушуються, а тому підлягають захисту відповідно до ст. 392 ЦК України, оскільки не визнаються органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна. Крім того, згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Беручи до уваги, що позивач, як спадкоємець за законом, має право на набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, після смерті [PERSON], а також те, що він має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак не зміг його отримати з незалежних від його причин, - позовні вимоги щодо визнання права власності слід задовольнити в повному обсязі. В матеріалах цивільної справи є технічний паспорт на житловий будинок на імя [PERSON] Указані докази свідчать про те, що даний будинок з погосподарськими будинками не є обєктом самочинного будівництва (а.с.8-17). Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Оскільки таке свідоцтво видано не було, з незалежних від позивача причин, суд вважає за можливе ухвалити відповідне рішення визнавши спадкоємцем власником зазначеного нерухомого майна. Судові витрати за розгляд позовних вимог покласти на позивача, який сплатив їх при поданні позову, за клопотанням останнього. На підставі викладеного та ст.ст. 25, 182, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1241, 1261, ч. 5 ст. 1268, 1297 ЦК України, ст. 41 Конституції України,

Outcome: approved