Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

16.09.2014 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON], Слов’янської міської ради, Слов'янського міськрайонного управління юстиції в особі реєстраційної служби, про визнання права власності, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй, [PERSON], та громадянину [PERSON], з яким вони планували укласти шлюб, 25.05.1960р. виконкомом Слов’янської міської ради була надана земельна ділянка за адресою : [ADDRESS], для будівництва жилого будинку. 22.06.1960 р. виконавчим комітетом Слов’янської міської ради, на підставі договору № 287, була надана в безстрокове користування земельна ділянка для будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. 16.06.1960 р. [PERSON] та [PERSON] був узгоджений проект забудови земельної ділянки для будівництва будинку. У травні 1966 року вони з [PERSON] припинили шлюбні відносини. Для поділу будинку у 1966 році КП «БТІ» м. Слов'янська зробило кошторис визначення вартості будинку, яку визначили в 1998 рублів 85 копійок. При цьому зазначили, що при поділі будинку на дві частини вони не відповідатимуть санітарно-технічним нормам, через що вони не змогли поділити будинок в натурі, але [PERSON] погодився отримати від позивача половину вартості будинку в грошовому еквіваленті та 27.07.1966 року отримав 1000 рублів, про що склав розписку, отримав по акту речі та виїхав у невідомому напрямку. Для будівництва житлового будинку позивач отримувала будівельні матеріали та грошову позику на Слов'янському керамічному комбінаті, де вона працювала в той час. На вказаній земельній ділянці в 1969 р. позивачем самостійно були побудовані житловий будинок «А-1», господарські будівлі «Б», сарай «В», убиральня «Г», навіс «Д», колодязь № 1, однак, правовстановлюючий документ на вказані об'єкти нерухомого майна позивач не отримувала, оскільки на той час правовстановлюючим документом був договір про надання земельної ділянки у безстрокове користування. Тому позивач вважає, що вона та [PERSON] набули право власності на житловий будинок [ADDRESS]. У жовтні 2010 р. [PERSON] звернулася до КП «БТІ м. Слов'янська», яке видало їй висновок про технічний стан її будинку, про те, що він відповідає будівельним та технічним нормам, та їй може бути оформлене право власності на ? частину житлового будинку. Однак, оформити право власності по законодавству України, діючому до 2011 р., позивач не встигла. В серпні 2011 р. [PERSON] звернулася до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області для введення об'єкту нерухомого майна в експлуатацію, де її повідомили, що порядком передбачена обов'язкова згода іншого співвласника земельної ділянки на введення об'єкту в експлуатацію. У березні 2014 року позивач звернулася до реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції із заявою про реєстрацію права власності на свій будинок, але через ненадання паспорту співвласника майна [PERSON] рішенням від 26.03.2014р. її було відмовлено в державній реєстрації права власності. Документом, який посвідчує право власності на збудований у 1968 році жилий будинок позивача, є технічний паспорт КП «БТІ» м. Слов'янська. З 1966 року [PERSON] в будинку не мешкає, не зареєстрований в ньому, не утримує його, комунальні платежі не здійснює та не претендує на його використання. Будинок в натурі не поділений, позивач сама в ньому мешкає та утримує. Оскільки позивач добросовісно заволоділа майном відповідача (1/2 часткою будинку) та продовжує відкрито, безперервно володіти його нерухомим майном протягом 48 років, то на підставі ст. 344 ЦК України вважає, що набула право власності на це майно (набувальна давність) Просить визнати за нею право власності на житловий будинок «А-1», загальною площею 58,9 кв.м, житловою площею 22,9 кв.м,, господарські будівлі гараж «Б», сарай «В», убиральню «Г», навіс «Д», колодязь № 1, розташовані за адресою : [ADDRESS]. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи, із заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався. Відповідач Слов’янська міська рада надала заяву з проханням розглядати справу справи у відсутності їх представника, просить винести рішення на розсуд суду з урахуванням наявних у справі матеріалів. Представник відповідача реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, розглядає справу на підставі доказів, наданих сторонами, та у межах заявлених вимог. Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини: Відповідно до Договору № 287 від 22.06.1960 р., виконкомом Слов’янської міської Ради депутатів трудящих, на підставі рішення виконкому Слов’янської міської Ради депутатів трудящих від 25.05.1960 р., [PERSON] та [PERSON] була надана на праві безстрокового користування земельна ділянка площею 453 м2, розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва житлового будинку (а. с. 7,9-10). 16.06.1960 р. [PERSON] та [PERSON] був узгоджений проект забудови земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], для будівництва будинку (а. с. 8). Відповідно до акту, складеного сусідами [PERSON] та [PERSON], 18.05.1966 р. [PERSON] вивіз усі свої речі з будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13). Згідно до копії розписки [PERSON] від 27.07.1966 року, останній отримав від [PERSON] вартість ? частки домоволодіння в сумі 2000 рублів та ним отримано 1000 рублів ( а. с. 14). З домової книги для прописки громадян, мешкаючих за адресою: [ADDRESS], вбачається, що [PERSON] був знятий з реєстрації за даною адресою 18.11.1965 р. (а. с. 21-22). 27.10.2010 р. [PERSON] був виданий Технічний паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно якого будинок збудований у 1968 році (а. с. 17-19). З довідки № 325 від 10.08.1966 р., виданої Слов’янським керамічним комбінатом, вбачається, що [PERSON] дійсно виписувала будівельні матеріали за готівковий розрахунок зі Слов'янського керамічного комбінату з дозволу адміністрації та комітету профспілки для будівництва житлового будинку (а. с. 15). З довідок, виданих Слов’янським керамічним комбінатом, вбачається, що [PERSON] дійсно брала в Слов'янському керамічному комбінаті позику для будівництва житлового будинку та повністю її погасила (а. с. 15 звор.). Відповідно до довідки, виданої головою мікрорайону Восточний, [PERSON] дійсно добудувала будинок по [ADDRESS], здійснює всі комунальні платежі, займається городом; [PERSON] брала позику на будівництво даного житлового будинку та виплатила її; [PERSON] буз знятий з реєстрації з даного будинку ще в 1965 р. та по теперішній час невідомо де знаходиться (а. с. 16). Згідно кошторису визначення вартості домоволодіння [ADDRESS] від 24.05.1966 року, дійсна вартість домоволодіння складає 1998 руб. 85 коп., поділ будинку на дві частини можливий за умови виконання будівельних робіт, але обидві частини будинку не будуть відповідати санітарно-технічним нормам ( а. с. 11-12). Згідно із листом Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області № М/0162 від 19.09.2011 року, при подачі заяви про прийняття об'єкта в експлуатацію є обов'язковою згода всіх співвласників об'єкта (а. с. 20). Відповідно до листа КП «БТІ» м. Слов'янська № 850-3/0.871 від 02.04.2014р., станом на 01.01.2013 року право власності на жилий будинок [ADDRESS], не зареєстровано ( а. с. 25). Рішенням державного реєстратора. Реєстраційної служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції від 26.03.2014р. [PERSON] відмовлено в реєстрації права власності на жилий будинок [ADDRESS] у зв'язку з ненаданням копії паспорту свіввласника [PERSON] ( а. с. 23-24). З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вона з позивачкою з 1960 року проживала в одному районі міста Слов’янська, де позивач отримувала земельну ділянку, на той час вона проживала з чоловіком та будувала жилий будинок. Жили вона разом біля 5 років, чоловіка звали [PERSON], але у 1965 році вони розійшлися, він виїхав з м. Слов'янська, шлюб між ними не був зареєстрований. З 1965 року по теперішній час позивач користується цим будинком та утримує його. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивача [PERSON] знає з 1974 року. Її відомо, що позивач проживала у шлюбі з [PERSON], шлюб у них був зареєстрований та вони розірвали шлюб у 1965 році. Будинок був нею збудований після розірвання шлюбу. Для будівництва вона брала позику, яку сплатила самостійно, [PERSON] на будинок ніколи не претендував. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13,41 Конституції України). Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Основні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР, який був чинним на момент побудови будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1968 році. У 1968 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Аналогічне положення міститься й в умовах договору № 287 від 22 червня 1960 року, посвідченого нотаріусом Першої Слов’янської державної нотаріальної контори, згідно якого, по закінченню будівництва побудовані на земельній ділянці будівлі вводяться в експлуатацію та стають приватною власністю "Забудовника" після визнання приймальною комісією місцевої ради депутатів повної готовності побудованих будівель, оформленого актом комісії. Проте, з моменту завершення будівництва будинку до теперішнього часу він не був зданий у експлуатацію. Суду не було надано ані затвердженого виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого у 1968 році житлового будинку, ані сертифікату відповідності. На теперішній час процедура прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначена Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, згідно якому прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І - ІІІ категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами (далі Інспекція) поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі декларація). У разі прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, побудованих без наявності дозволу на виконання будівельних робіт до 31 грудня 2009 року, особливості реєстрації декларації та її форма визначаються Міністерством будівництва та житлово-комунального господарства. Позивачем та його представником не надано суду доказів про прийняття спірного нерухомого майна в експлуатацію, а також, що позивач звертався з питанням щодо прийняття будинку в експлуатацію до компетентних органів виконавчої влади. До завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). Отже, визнання у судовому порядку права власності на збудоване нерухоме майно без прийняття його в експлуатацію діючим цивільним законодавством не передбачено. Якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво є незавершеним. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Згідно приписів ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майном через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності ( ч. 3 ст. 344 ЦК). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду ( ч.4 ст. 344 ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до Цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Цим Законом, за таких умов : якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначаються відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995р. № 56, передбачала обов'язкову державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, будинків і домоволодінь у межах міст і селищ ( п. 4 Інструкції). Надана суду розписка [PERSON] від 27.07.1966р. про отримання від [PERSON] 1000 грн. за половину домоволодіння в даному випадку не має правового значення, оскільки в розписці не зазначено адресу домоволодіння, спірне домоволодіння згідно технічного паспорту збудоване у 1968 році, а сам [PERSON] на той час не був власником спірного домоволодіння. Відповідно до п. 11 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Набувальна давність не застосовується до об'єктів, виключених із цивільного обороту (ст. 178 ЦК), або до таких об'єктів, щодо яких не може бути встановлене право власності як абсолютне речове право (майнові права, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація тощо). Оскільки, спірний житловий будинок є незавершеним будівництвом та не є об'єктом цивільного обороту, вів не може бути набутий у власність таким способом, як набувальна давність. В даному випадку судом встановлено, що позивач та [PERSON] не набули в установленому законом порядку право власності кожний на ? частку жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] і підстави, передбачені законом, для задоволення позовних вимог відсутні, надані позивачем письмові докази та пояснення свідків цих висновків не спростовують, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed