Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

20.03.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тими обставинами, що вона з 26.04.1994р. по 01.07.2000р. працювала у відповідача ВАТ «Содовий завод». При її звільненні відповідач не здійснив з нею розрахунок, на неодноразові звернення до відповідача отримувала відмову через відсутність нібито коштів. Станом на 01.11.2016р. відповідач має перед нею заборгованість по заробітній платі в сумі 4062,00 грн. Вважає, що відповідач повинен їй виплатити її середній заробіток за увесь час затримки виплати розрахунку при звільненні. Також вважає, що протиправними діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, яка виявилась у моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем її законних прав та інтересів в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд, вона втратила налагоджені нормальні життєві зв'язки, через що вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, для матеріального забезпечення себе та своєї родини. Моральну шкоду вона оцінює у 3000,00 грн. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4062,00 грн. та моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсягу. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод» - ліквідатор Магдєєва Н.М. у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила у задоволенні позовних вимог відмовити Суд, вивчивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних обставин: Як встановлено у судовому засіданні, позивач з 26.01.1994 року по 01.07.2000 року працювала у відповідача на посаді лаборанта, а 01.07.2000 року вона була звільнений з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.6-7). Заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати з 2000 року складає 255,67 гр. за виконавчим листом Слов'янського міськрайонного суду по справі № 2-533-98 від 24.12.1997р. та 709,74 грн. за рішенням комісії по трудовим спорам ВАТ «Содовий Завод» (а.с. 9, 11, 12). Більше ніяких документальних підтверджень наявності заборгованості в іншому (більшому) розмірі сторонами суду не надано. З довідки відповідача № 01-23/741а від 10.11.2016р. слідує, що розмір середньомісячної заробітної плати позивача [PERSON] за два останніх місяця роботи у відповідача ВАТ «Содовий завод» складає травень 2000р. - 5,08 грн.; червень 2000р. - 5,08 грн. (а.с. 10). Ухвалою Господарського суду Донецької області від 02.04.2013 року продовжено строк ліквідаційної процедури по справі № 5/174Б про банкрутство ВАТ «Содовий завод» м. Слов'янська. Суд, розглядаючи справу, виходив з наступного чинного законодавства України: Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не реже двух разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). З аналізу ч. 6, ч. 7 ст. 12 зазначеного Закону видно, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Таким чином суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", тому зазначені вимоги підлягають задоволенню. Зазначена правова позиція стосовно того, що вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку входять до переліку зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зазначена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 жовтня 2012 року у справі 6-121цс12 і обов'язкова для застосування судами під час розгляду справ за аналогічними позовами. Разом з тим, позивачем не надано розрахунку середнього заробітку за весь час затримки виплати середнього заробітку при її звільненні. Станом на квітень 2017р. після звільнення позивача від відповідача 01.07.2000р. пройшло 201 місяць. Середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці роботи складає 5,08 грн., тому сума середньої заробітної плати за період затримки виплати розрахунку при звільненні складає 1021,08 грн. (5,08 грн. х 201 місяць = 1021,08 грн.). Вирішуючи питання про стягнення заборгованості із заробітної плати суд виходить з наступного: Так, як заборгованість по заробітній платі позивача рішенням суду та комісією по трудовим спорам відповідача фактично стягнута з відповідача на користь позивача і не отримана позивачем тільки у зв'язку із відсутністю у відповідача коштів (255,67 гр. стягнуто за виконавчим листом Слов'янського міськрайонного суду по справі № 2-533-98 від 24.12.1997р.; 709,74 грн. за рішенням комісії по трудовим спорам ВАТ «Содовий Завод», обидва виконавчі документи передані до виконання і знаходяться у ліквідатора ВАТ «Содовий Завод», відомості про наявність іншої заборгованості суду не надано), то суд приходить до висновку про те, що по даному трудовому спору відсутня заборгованість по заробітній платі, яка станом на 20.04.2017р. ще не стягнута з відповідача на користь позивача, що позивач просить суд повторно стягнути заборгованість, яка вже стягнута, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати є недоведеними та безпідставними, такими, що задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного: Відповідно до абзаців 5,6,7,9,10 пункту 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,2371 цього кодексу - у трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст. 2371 КЗпП України. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті (2371) не встановлено. Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і КЗпП України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. А тому, Конституційний Суд України, вище зазначеним рішенням вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, а тому суд не приймає посилання відповідача на те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач по теперішній час фактично з позивачем при звільненні не розрахувався. Однак, відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя У зв'язку з цим, враховуючи обставини справи, відсутність навмисних дій з боку відповідача та його скрутне матеріальне становище, що потягло за собою визнання відповідача банкрутом, тривалий час не звернення позивача з вимогами про стягнення моральної шкоди (протягом 17 років), ненадання в судовому засіданні доказів на підтвердження фізичних та духовних страждань, а також те, що визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем сам по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану позивачу, суд вважає, що в стягненні моральної шкоди з відповідача на користь позивача належить відмовити. Інших позовних вимог суду не заявлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial