Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

ОСББ "Надія-НЛ" звернулися до суду з позовом до [PERSON], в якому після надання заяви про збільшення позовних вимог, просили суд зобов'язати [PERSON], власника квартири [ADDRESS]: ліквідувати офіс в квартирі [ADDRESS] та експлуатувати її як житлове приміщення; укласти договір з ОСББ "Надія- НЛ" на надання житлово-комунальних послуг та послуг з управлінням будинку, та стягнути з [PERSON], власника квартири [ADDRESS] на користь ОСББ "Надія- НЛ" заборгованості за надані житлово-комунальні послуги та послуги з управлінням будинком у сумі 1429,36 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі та в управлінні ОСББ "Надія- НЛ", яке виконує функції управителя, здійснюючи обслуговування будинку та управління неподільним та загальним майном через свої статутні органи. Однак на відміну всіх власників приміщень вказаного будинку, незважаючи на неодноразові звернення ОСББ "Надія- НЛ", відповідач [PERSON] відмовляється укласти договір з ОСББ "Надія- НЛ" на надання житлово-комунальних послуг а послуг з управлінням будинком. При цьому відповідач систематично порушує строки сплати за надані послуги, має заборгованість за надані послуги. Одночасно відповідач самочинно, змінив функціональне призначення квартири [ADDRESS] з житлового на нежитлове, розмістивши у ній офіс ТзОВ «ВітКот», в якому він працює Генеральним директором. В офісі, який розташований на другому поверсі будинку, разом з відповідачем працює секретар, бухгалтер та дизайнер. Зміна функціонального призначення житлового приміщення зафіксовано 25 червня 2009 року комісією ОСББ "Надія- НЛ", з приводу чого складено відповідний протокол та акт-попередження, які відповідачем проігноровані, до тепер функціонує офіс. 23.07.2009 року за самочинну зміну функціонального призначення житлового приміщення квартири та перепланування комор у підвалі будинок(утворення отвору у капітальній стіні , демонтаж перегородок) постановою №9/12 Адміністративної комісії при Шевченківській районній адміністрації м.Львов від 23.07.2009 року [PERSON] притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП «Порушення користування жилим будинком і жилими приміщеннями». Оскільки відповідач відмовляється виконувати вимоги акту-попередження від 05.09.2009 року, укласти договір та сплачувати обов'язкові платежі на утримання та ремонт неподільного майна та відповідної частки загального майна, а тому для захисту майнових прав мешканців будинку, СББ "Надія- НЛ" змушено звернутись до суду. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який містяться в матеріалах справи. Просять відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, оскільки обраний позивачами спосіб звернення до суду не відповідає законодавству на за недоведеністю позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала повністю, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по всі докази у їх сукупності, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що з жовтня 2008 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] та за даною адресою зареєстровано ТзОВ «Віт-Кор», де [PERSON] працює генеральним директором. При цьому незаконність володіння відповідачем вказаним нерухомим майном судом не встановлюється. Відповідно до ст. 385 ЦК України власники квартир для забезпечення експлуатації багатоквартирного житлового будинку, користування квартирами та спільним майном житлового будинку можуть створювати об'єднання власників квартир (житла). Таке об'єднання може бути створено також власниками житлових будинків. Об'єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону. Закон України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначає правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об'єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов'язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку. Згідно ст. 6 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" об'єднання може бути створене в будинку з числа власників жилих та нежилих приміщень, а також власника будинку або його уповноваженої особи. Скликання установчих зборів здійснюється власником будинку або ініціативною групою, яка складається не менш як з трьох власників квартир або нежилих приміщень. З положень ст. 9 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" вбачається, що членом об'єднання може бути фізична чи юридична особа, яка є власником квартири (квартир) або приміщення (приміщень) у багатоквартирному будинку. Членство в об'єднанні є добровільним і може набуватися одночасно з створенням об'єднання при проведенні установчих зборів, а також індивідуально, на основі письмової заяви, в будь-який момент його існування. Членство в об'єднанні розпочинається на підставі поданої письмової заяви власника за згодою об'єднання. Порядок прийняття до об'єднання визначається статутом. Членство в об'єднанні припиняється на підставі поданої письмової заяви власника приміщення або з інших підстав відповідно до статуту об'єднання. Власники приміщень, розташованих у межах одного житлового комплексу, які не є членами об'єднання, можуть укладати з об'єднанням угоди про співпрацю та дії у спільних інтересах. З 18 липня 2008 року у житловому будинку [ADDRESS] створено ОСББ «Надія-НЛ». Однак [PERSON] не являється членом ОСББ «Надія-НЛ», що не заперечується сторонами по справі. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є: зокрема 1) право володіння; 2) право користування. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Згідно ст. 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване в установленому законом порядку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], як власник квартири [ADDRESS] використовує житлове приміщення під свій кабінет в особистих цілях. Згідно ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу чи особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи або закону виступають від її імені. Щодо вимог позивача про зобов'язання [PERSON], власника квартири [ADDRESS] ліквідувати офіс в квартирі [ADDRESS] та експлуатувати її як житлове приміщення, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, аналізуючи зміст вказаних правових норм, можна зробити єдиний висновок, що власник [PERSON] є добросовісними набувачами житлового приміщення і вправі ним розпоряджатися на власний розсуд. Суд не приймає до уваги та не вважає за належні докази численні листування, вимоги та скарги сторін на дії один одного до контролюючих та правоохоронних органів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що цивільний спір між сторонами супроводжується міжособистим конфліктом та взаємною неприязню. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї за законом чи договором. За змістом ст. 15 ЦК України право на захист цивільного права належить тій особі, право якої порушується, не визнається або оспорюється. За ст. 31 ч. 1 п. «б» пп.3 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів міських рад належать делеговані повноваження: здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій. Згідно з ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю уповноважений видавати приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, подавати позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта. Таким чином, звертаючись до суду із позовом про відновлення становища, яке існувало до порушення права, представники позивача мали надати суду належні та допустимі докази факту порушення прав з буку відповідача мешканцям вказаного будинку. Враховуючи вищезазначене та те, що представниками позивача не надано також доказів того, що [PERSON] будь-яким чином порушує права, погіршує умови проживання мешканців будинку, позбавляє можливості їх користування їхнім майном, а тому суд вважає, що такі вимоги є безпідставні. Стосовно вимоги позивача про зобов'язання [PERSON], власника квартири [ADDRESS] укласти договір з ОСББ "Надія- НЛ" на надання житлово-комунальних послуг та послуг з управлінням будинку, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 статті 11 ЦК України підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути двохсторонніми. Приписами ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Згідно зі ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором Відповідно до ч. 3 ст. 20 зазначеного закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Обов'язок власника квартири укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 7 Правил користування приміщенням житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992р. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року за №529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», затверджено типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. У відповідності до ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін. Статтею 17 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов'язків об'єднання має право вимагати своєчасного та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об'єднання платежів, зборів і внесків від власників приміщень, а також відрахувань до резервного і ремонтного фондів, а також звертатися до суду з позовом про звернення стягнення на майно власників приміщень, які відмовляються відшкодовувати заподіяні збитки, своєчасно та у повному обсязі сплачувати всі встановлені цим Законом та статутом об'єднання платежі, збори і внески. Згідно ст. 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» власники нежитлових приміщень сплачують надані послуги за тарифами, що встановлені для відповідних видів діяльності. Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів на рахунок управителя незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено договором. Згідно ст. 13 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у разі відмови власника приміщення укладати договір або сплачувати обов'язкові платежі на утримання та ремонт неподільного майна та відповідної частки загального майна об'єднання має право звернутися до суду для стягнення нарахованих платежів у судовому порядку. Відповідно до ч. 8 ст. 22 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» відмова від укладення договору, від оплати рахунків або несплата рахунків не допускається. Такі дії є порушенням прав інших членів об'єднання і підставою для звернення до суду про стягнення заборгованості із плати по відповідних рахунках у примусовому порядку. Відповідно до вимог ст. 162 ЖК України власник квартири зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначають загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас згідно ст. 13 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» відносини власників приміщень і управителя регулюються договором між ними, який укладається на основі Типового договору, форму якого затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Істотними умовами договору є: найменування сторін; предмет договору; права сторін щодо здійснення управління житловим комплексом; обов'язки сторін щодо надання послуг по експлуатації житлового комплексу та оплати цих послуг; вичерпний перелік послуг; вартість кожної послуги та загальна вартість щомісячного платежу; порядок контролю та звіту сторін; наслідки невиконання умов договору; перелік форс-мажорних обставин; строк дії договору, умови продовження та припинення дії договору, дата укладення договору. Спори щодо змісту конкретного договору вирішуються за згодою сторін або у судовому порядку. Укладення договору між власником окремого приміщення у житловому комплексі та управителем є обов'язковим і не залежить від членства в об'єднанні, за винятком випадку, коли власник і управитель є однією особою. У разі відмови власника приміщення укладати договір або сплачувати обов'язкові платежі на утримання та ремонт неподільного майна та відповідної частки загального майна об'єднання має право звернення до суду для стягнення нарахованих платежів у судовому порядку. Стаття 17 цього Закону визначає права об'єднання щодо забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов'язків. Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що укладення договору між власником окремого приміщення у житловому комплексі та управителем є обов'язковим і не залежить від членства в об'єднанні, за винятком випадку, коли власник і управитель є однією особою. Форма і зміст типового договору затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 27.08.2003 р. № 141 (із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06.09.2011 р. № 180) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 грудня 2003 року за № 1155/8476. З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 13, 17 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 27.08.2003 р. № 141 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору. На ці обставини звертає увагу в ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 6-6651 св 12), де зазначено, що відсутність письмового договору не може бути підставою для звільнення від сплати вартості отриманих відповідачем послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території. Виходячи із засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків суд дійшов висновку про те, що укладення договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя є обов'язком для власника, за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12 -15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що договір «Про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території» між [PERSON] та ОСББ «Надія-НЛ" не був укладеним, у зв'язку з відмовою [PERSON] у його підписанні, що не заперечується сторонами по справі. Представниками ОСББ «Надія-НЛ" на надано суду підготовлений договір «Про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території» на основі типового договору на обґрунтування своїх вимог, а тому суд не має можливості перевірити його на відповідність такому типовому договору. При цьому обраний позивачами спосіб звернення до суду не відповідає ст. 16 ЦК України, оскільки останній звернутись до суду не за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії, а тому суд вважає, що такі вимоги є безпідставні. Позовні вимоги про стягнення з [PERSON], власника квартири [ADDRESS] на користь ОСББ "Надія-НЛ" заборгованості за надані житлово-комунальні послуги та послуги з управлінням будинком у сумі 1429,36 гривень не підлягають задоволенню за їх недоведеністю, оскільки розрахунки ОСББ "Надія- НЛ" в сумі нарахованої заборгованості не були доведені з посиланням на належні та допустимі докази. Відповідно до п.п. 4.1, 4.5, 4.6, 4.14, 5.2 Типового договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя, затвердженого Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства «Про затвердження Типового статуту об'єднання співвласників багатоквартирного будинку та Типового договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та управителя» від 27 серпня 2003 року №141, управитель зобов'язується надавати послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Плата за утримання будинку встановлюється згідно з рішенням загальних зборів членів об'єднання. Відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження дії усної угоди оформляється квитанцією (розрахунковим документом). Також, в судовому засіданні, [PERSON] посилався на безпідставність нарахування йому ОСББ "Надія-НЛ" заборгованості за створення ремонтного та резервного фонду для потреб ОСББ "Надія-НЛ", оскільки він не являється членом ОСББ "Надія-НЛ", а тому такі суд вважає не підлягають стягненню, оскільки до суду, доказів правомірності нарахування такої заборгованості в цій частині ОСББ "Надія-НЛ", надано не було. З урахуванням викладеного, суд вважає, що між сторонами фактично склались договірні відносини по наданню житлово-комунальних послуг. Тому відповідачем було надано на спростування вказаних вимог, платіжні документи(а.с.71-84), що він оплачує кошти вчасно за надані комунальні послуги ОСББ "Надія-НЛ". Суд вважає, що заперечення відповідача обґрунтовані, позовні вимоги в цій частині спростовані, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Також, відповідач, який не є членами ОСББ "Надія-НЛ "з останнім, не уклав угоду про співпрацю та взаємні дії в спільних інтересах по утриманню житла, а тому суд вважає, такі вимоги ОСББ "Надія-НЛ" є безпідставні. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Надія- НЛ" в повному обсязі, оскільки представниками позивача не було доведено обставин, які б свідчили про порушення відповідачем його охоронюваних прав та інтересів та у зв'язку із ненаданням представниками позивача належних доказів.

Outcome: dismissed