Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

16.05.2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким просить зняти арешт - заборону на відчуження рухомого майна - автомобіль "SUBARU TRIBECA", д/з [NUMBER] , та припинити обтяження цього рухомого майна, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу він є добросовісним набувачем і власником вказаного автомобіля на підставі договору купівлі-продажу №5144/2015/000118 від 27.07.2016 року, укладеного у ТСЦ №5144. В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що на початку 2019 року він після звернення для перереєстрації транспортного засобу у зв`язку його продажом, дізнався, що на його автомобіль 16.06.2013 року Державним підприємством "Інфомаційний центр" Міністерства юстиції України на підставі договору "Автопакет" за заявою обтяжувача - КБ "Надра" накладено арешт, хоча він будь-з-ким не укладав такого договору, добросовісно придбав автомобіль у відповідача, перед тим перевіривши відсутність заборон на транспортний засіб. Відповідач, підписуючи договір, стверджував, що на авто заборон не накладалося, під час підписання угоди купівлі-продажу він, позивач, перевіряв автомобіль у ТСЦ, де оформлював купівлю-продаж, і ніякого обтяження на автомобілі не було, інакше б його неможна було придбати, тому він змушений звернутися до суду. Позивач та його представник надав суду заяву, якою підтримали позовні вимоги, просили суд розглянути справу за їх відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, погоджуючись на ухвалення судом рішення заочно, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином за місцем його реєстрації, про причину неявки суду не повідомив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень з боку позивача. Третя особа - ПАТ "КБ "Надра" - її представник - до суду не з`явися, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав письмові заперечення щодо задоволення позову, стверджуючи, що авто належить [PERSON] , з яким ця юридична особа й укладала договір "Автопакет". Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги - підлягають задоволенню, за наступних підстав: - згідно договору купівлі-продажу №5144/2015/000118 від 27.07.2016 року, укладеного в ТСЦ № [NUMBER] , позивач придбав автомобіль "SUBARU TRIBECA", д/з [NUMBER] (а.с.10), і таким чином став його добросовісним набувачем, власником, - оскільки договір оформлювався державним органом, заборона відчуження автомобіля перевіряється у державному реєстрі на час підписання такого договору; - згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , позивач з 16.08.2016р. є власником зазначеного автомобіля "SUBARU TRIBECA", д/з [NUMBER] (а.с.7); - але, згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №58100464 від 16.01.2019р., на цей автомобіль "SUBARU TRIBECA", номер обїєкту: 4 [NUMBER] Державним підприємством "Інфомаційний центр" Міністерства юстиції України, на підставі договору "Автопакет" від 08/11/2007/840 К3536 за заявою обтяжувача - КБ "Надра" 16.06.2013 року накладено арешт, боржником вказаний [PERSON] , код: [NUMBER] , [ADDRESS] , вид обтяження - приватне, тип - застава, підстава - договір "автопакет" від 08.11.2007р., К-3536, строк виконання зобов`язання - 20.11.2014, термін дії: 06.06.2018, звернення стягнення - не зареєстровано, змінено реєстратором м.Київ 23.05.2018 з підстави того ж договору "Автопакет" від 08/11/2007 К3536, відділення ПАТ "КБ "НАДРА", Миколаївське РУ, але реєстраційний держзнак автомобіля вказано [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та місце реєстрації не зазначені (а.с.8); - з листа ТСЦ №5144 від 05.02.2019р.вбачається, що на ім`я адвоката позивача, на його запит, начальник центру повідомяє, що транспортний засіб "SUBARU TRIBECA" н/з [NUMBER] , 27.07.2016р. було зареєстровано на ім`я [PERSON] (позивача) на підставі договору купівлі-продажу №5144/2016/000118, що був укладений у ТСЦ №5144 (а.с.9); - згідно копії договору купівлі-продажу №5144/2016/000118, що була додана до вищевказаного листа і завірена належним чином, позивач [PERSON] придбав спірний автомобіль в продавця [PERSON] , що проживає у [ADDRESS] [NUMBER] за сто одну тисячу гривень, в договорі вказано, що продавець гарантує, що це авто належить йому на праві власності і не обтяжене арештом (а.с.10); - згідно відповіді від 28.01.2019року за №31-43, позивачу повідомлено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 28.01.2019 року у Болградському районному відділі державної виконавчої служби Головного Териториального управління юстиції відсутне виконавче провадження про стягнення з позивача [PERSON] боргів на користь стягувача (а.с.12 ); - згідно відповіді директора філії міста Києва та Київської області Державного підприємства "Національні інформаційні системи" щодо внесення до Державного реєстру відомостей про припинення обтяження рухомого майна №13727432, позивачу запропоновано звернутися безпосередньо до обтяжувача ПАТ "Комерційний банк "Надра", тому що відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи ( а.с.13); - відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] вищевказаний спірний автомобіль "SUBARU TRIBECA", чорний, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER] , належав на праві власності [PERSON] (а.с.11), а не [PERSON] . Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 17 Загальної декларації прав людини, проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права». Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та здійснює такі права на власний розсуд. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту своїх цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує право. За приписами ч.ч. 1, 2, ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ (що діяв на час винесення постанови про арешт майна Позивача) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення; арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Разом з тим за вимогами ч. 2 ст. 50 даного Закону у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець повинен був зазначити про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. 5 ст. 59 чинного на сьогодні ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-УШ у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту ( правовий висновк Верховного Суду України від 15.03.2013 р. у справі № 6-26цс13). Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним, ніхто протиправно не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб За змістом ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, накладення арешту на майно позивача обмежує її законні права як власника, щодо вільного користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи наявність накладеного арешту на рухоме та нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність скасування таких арештів. Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved