Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за законом. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], який народився [INFO]. В подальшому [PERSON] уклав шлюб 26.06.1985 року з відповідачкою [PERSON] В 2004 році шлюб між даним подружжям було розірвано. В період спільного подружнього життя відповідачка була прийнята членом ЖБК „Молодіжний-20" і [PERSON] та [PERSON] придбали двохкімнатну квартиру [ADDRESS], сплативши у 1997 році паєнакопичення в повному обсязі. Дана квартира була придбана за рахунок спільних коштів вказаного подружжя. [INFO] батько позивача [PERSON] помер. 11.10.2007 року позивач звернувся з заявою до 22-ї Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини на майно померлого, однак не зміг до часу подачі позову до суду отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки відповідач не бажає надавати ні йому, ні до нотаріальної контори правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS], чим порушує його право на отримання частини власності на вказане нерухоме майно за законом. На момент звернення до суду позивач так і не знає, на підставі якого документу відповідач є власником зазначеної спірної квартири. За таких обставин просить визнати дану квартиру спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 частини цієї квартири в порядку спадкування за законом. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що квартира дійсно придбана у шлюбі, однак померлий [PERSON] в ній ніколи не проживав, з 1993 року він не мешкає з відповідачкою, оскільки закохався в іншу жінку і перейшов до неї жити. Спірна квартира є кооперативною і сплата пайових внесків розпочалась 30.06.1993 року, тобто після того коли [PERSON] залишив дане житло і перейшов до іншого місця проживання, таким чином він участі у сплаті пайових внесків не брав, при цьому він не мав такої фінансової можливості, так як протягом 1995 року заробітна плата в НДІ „Квант", де працював померлий, не виплачувалась. Крім того, значна частина внесків була сплачена за рахунок подарованих відповідачці коштів її матір'ю [PERSON]: в березні 1994 року було подаровано 120 доларів США, а в листопаді 1995 року - 300 доларів США. Також частина грошових коштів для майбутнього внесення пайових внесків за квартиру була заощаджена відповідачкою за рахунок отриманих нею аліментів на утримання тоді ще неповнолітньої [PERSON] за період з 1985 року по 1993 рік від чоловіка від першого шлюбу [PERSON]. Крім того, донька відповідачки [PERSON], перебуваючи в червні 1993 року у Російській Федерації і отримавши в дар від свого батька 500 доларів США, передала їх своїй матері для внесення до ЖБК в якості пайових внесків. Таким чином, спірна квартира була придбана виключно за рахунок власних коштів відповідача та її родичів, які передали їх в дар. За таких обставин в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі з урахуванням того, що 25.02.2016 року відповідач [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON], третій особі по справі, вказану спірну квартиру, тобто дане нерухоме майно вибуло із власності відповідача. 3-тя особа [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову, надавши суду пояснення аналогічні поясненням відповідача і її представника. Заслухавши представників сторін, відповідача, 3-ю особу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], який народився [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] (а.с.7). Рішенням Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 17.10.2007 року було встановлено факт родинних відносин, що [PERSON], [INFO] є сином померлого [INFO] [PERSON] (а.с.8). 26.06.1985 року [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою [PERSON], який був зареєстрований у Дніпровському відділі ЗАГС м. Києва, актовий запис №1058 (а.с.6). 26.02.2004 році шлюб між даним подружжям було розірвано, що підтверджується записом акту про розірвання шлюбу №164 (а.с.75). Як передбачає ч.1, ст.10 Закону СРСР „Про кооперацію в СРСР" від 26.05.1988 року №8998-11 діяльність кооперативу ґрунтується на принципах добровільності вступу до кооперативу і безперешкодного виходу з нього, поєднання особистих, колективних і державних інтересів, господарської самостійності, матеріальної заінтересованості і соціальної справедливості, безпосередньої участі членів кооперативу в управлінні його справами на основі кооперативної демократії, соціалістичної законності. Частина 1, ст.12 Закону СРСР „Про кооперацію в СРСР" продовжує, що членом кооперативу може бути кожний громадянин, який досяг 16-річного віку, якщо інше не передбачено законодавством Союзу РСР і союзних республік, виявив бажання і здатний брати участь у здійсненні цілей і завдань кооперативу. Як вбачається з довідки ЖБК „Молодіжний-20" №323/20 від 19.02.2016 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 10.12.1992 року №68/2 стала членом ЖБК „ Молодіжний-20" з 5.11.1992 року (а.с.155), тобто відповідач стала членом ЖБК в період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 31.03.1994 року [PERSON] отримала ордер на жиле приміщення в будинку ЖБК №101968 серія Ж на квартиру [ADDRESS] на сім'ю з 3 осіб: її - [PERSON], на той час її чоловіка [PERSON] та доньку відповідача [PERSON] (а.с.94). Зазначена квартира є ізольованою, двохкімнатною, жилою площею 30,20 м2, загальною площею 53,36 м2, яка розташована на 12 поверсі 15-типоверхового будинку, про що свідчить довідка ЖБК (а.с.155). В даній квартирі зареєстрованими є [PERSON], її донька [PERSON] та її онука [PERSON], 2001 року народження (а.с.93). Як наголошує ч.1, ст.15 Закону України „Про власність" (в редакції від 26.03.1991 року і діяв до 27.04.2007 року) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Як роз'яснює п.5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" від 18.09.1987 року №9 судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України „Про власність" член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Зміст описаної вище довідки ЖБК „Молодіжний-20" №323/20 від 19.02.2016 року зазначає, що [PERSON] пайовий внесок в розмірі 45 737 000 карб. за квартиру [ADDRESS] сплатила 23.12.1995 року в повному обсязі (а.с.155). Початок сплати пайових внесків відбувся 30.06.1993 року в сумі 559 068 карб. (а.с.97). Таким чином, повний розмір паєнакопичення за квартиру був сплачений в період зареєстрованого шлюбу між [PERSON] та [PERSON] [INFO] батько позивача [PERSON] помер (а.с.2). Згідно ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається із запису акту про розірвання шлюбу №164 від 26.02.2004 року подружжя [PERSON] та [PERSON] звернулись до відділу актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві зі спільною заявою №23 від 24.01.2004 року про розірвання шлюбу. В графі „відомості про осіб, які розривають шлюб" вказаного документу обидва з подружжя зазначили своє місце проживання: [ADDRESS] (а.с.75). Зазначені дані були внесені зі спільної заяви вказаних осіб і з їх слів. Така вказана інформація офіційного документу державного органу спростовує показання в суді відповідача та її представника про те, що померлий [PERSON] ніколи в спірній квартирі не проживав, а з квітня 1993 року він залишив [PERSON] і перейшов проживати до помешкання іншої жінки, а також допитаних в якості свідків [PERSON], який таку інформацію знає тільки зі слів відповідачки, [PERSON] та [PERSON] Суд також не може покласти в основу рішення показання відповідача та її представника про те, що [PERSON] був фінансово неспроможним сплачувати пайові внески, оскільки він протягом 1995 року по місцю роботи не отримував заробітну плату, оскільки вони спростовуються відповіддю Державного підприємства „Науково-дослідний інститут „Квант" від 25.05.2016 року №160-519, з якої вбачається, що [PERSON] за період 1992-1996 років роботи на ДП „НДІ „Квант" мав наступний дохід: за 1992 рік - 165 380,72 карб.; за 1993 рік - 8 844 494 карб.; за 1994 рік - 41 718 362 карб.; за 1995 рік - 263 330 000 карб. (а.с.200). З урахування повного розміру паєнакопичення 45 737 000 карб., сплаченого 23.12.1995 року, дохід [PERSON] за період з 1993 по 1995 роки (період сплати пайових внесків) давав достатню фінансову можливість вносити йому такі пайові внески. Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Ствердження відповідача та її представника про те, що значна частина внесків була сплачена за рахунок подарованих відповідачці коштів її матір'ю [PERSON]: в березні 1994 року було подаровано 120 доларів США, а в листопаді 1995 року - 300 доларів США, частина грошових коштів для майбутнього внесення пайових внесків за квартиру була заощаджена відповідачкою за рахунок отриманих нею аліментів на утримання тоді ще неповнолітньої [PERSON] за період з 1985 року по 1993 рік від чоловіка від першого шлюбу [PERSON], донька відповідачки [PERSON], перебуваючи в червні 1993 року у Російській Федерації і отримавши в дар від свого батька 500 доларів США, передала їх своїй матері для внесення до ЖБК в якості пайових внесків, суд також не може покласти в основу рішення, оскільки відповідач та її представник не надали доказів судові, які б свідчили про причинно-наслідковий зв'язок між отриманими коштами в дар і спрямуванням їх саме для оплати пайових внесків, тобто такі обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того, суд критично ставиться до змісту заяв [PERSON] від 24.03.1993 року (а.с.154) та [PERSON] від 24.03.2016 року (а.с.158), оскільки вони не є допустимими доказами в розумінні ст.59 ЦПК України, оформленими в порушення вимог чинного законодавства. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу зі [PERSON] сплачувала пайові внески за спірну квартиру, тому вона набула право власності на вказане нерухоме майно 23.12.1995 року коли було сплачене паєнакопичення в повному обсязі. За таких обставин квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч.1, ст.146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Як зазначає п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" від 18.09.1987 року №9 при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Як встановлено судом, за життя померлий [PERSON] не звертався до будь-якого органу про виділення його частки у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя. Також він не складав заповіта (заповітів) щодо заповідання будь-якій особі його майна, яке належить йому на праві власності. В ході розгляду даної справи, достовірно знаючи і приймаючи участь у розгляді даної цивільної справи відповідач [PERSON] здійснила відчуження спірного нерухомого майна на користь своєї доньки [PERSON] шляхом укладення 25.02.2016 року договору дарування квартири [ADDRESS] (а.с.164). У відповідності доч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 6.12.2016 року було залишено без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2016 року, яким було відмовлено [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним (а.с.231-237), та було зазначено, що відповідачі ([PERSON] та [PERSON]) брали участь у судових засіданнях, однак, не зважаючи на вказані обставини, 25.02.2016 року уклали між собою договір дарування спірної квартири [ADDRESS] з метою приховання майна від звернень на його стягнення при виконанні рішення суду, тобто [PERSON] та [PERSON] вчинили фіктивний правочин, з іншою метою, ніж та, що передбачена правочином (а.с.234). Таким чином, при наявності існуючого договору дарування спірної квартири від 25.02.2016 року, за яким право власності на спірне житло перейшло від [PERSON] до [PERSON] і на день розгляду справи він не скасований, не відмінений, не визнаний судом недійсним, тому підстав для визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом майна [PERSON], померлого [INFO], немає, тому в задоволенні цієї частини позову необхідно відмовити. Суд також не приймає до уваги вимоги відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки як позивач особисто, так і через нотаріальні органи вимагав від відповідача надати правоустановчий документ на спірну квартиру, однак його так і не було отримано від [PERSON] Оскільки такий документ так і не був наданий, тому позивач, не володіючи інформацією про розмір і дати сплати пайових внесків, отримання і реєстрацію в установленому законом порядку правовстановлюючого документу на квартиру, не пропустив строк звернення до суду. Згідно ст.79; 88 ЦПК України при частковому задоволенні позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 3654 грн. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду (а.с.14-а).

Outcome: partial