Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між позивачем та відкритим акціонерним товариством "Універсал Банк", правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк" (далі-відповідач) укладено договір банківського обслуговування фізичної особи від 17.04.2009 року № 000199847 (далі-договір), відповідно до умов якого відповідач відкриває позивачеві банківські рахунки, випускає платіжні картки та здійснює банківське обслуговування [PERSON] нараховує відсотки, а останній користується послугами банку та сплачує їх вартість. Відповідно до заяви - підтвердження розміщення депозиту фізичної особи від 07.09.2012 року, яка є невід'ємною частиною до договору позивачем було доручено банку здійснити договірне списання коштів в сумі 400 000,42 грн. із поточного рахунку на депозитний рахунок з використанням реквізитів та щомісячною виплатою процентів із зростаючою процентною ставкою. Строк дії депозиту встановлено до 07.12.2012 року без автоматичного подовження строку депозиту. Посилаючись на те, що сума вкладу та відсотки за договором повернуті відповідачем не були позивач просить стягнути з відповідача суму депозиту та нараховані відсотки в розмірі 449 030,13 грн. та судові витрати. В рамках розгляду вищенаведеної справи, до початку розгляду судом справи по суті представник відповідача звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору банківського вкладу, яка була прийнята судом до розгляду. Вимоги зустрічної позовної заяви позивач за зустрічним позовом мотивує тим, що 12.08.2013 року відповідачем за первісним позовом було подано заяву до Оболонського РУГУ МВС України в м.Києві про вчинення злочину та за заявою позивача за первісним позовом було порушено кримінальне провадження, в зв'язку з чим є підстави вважати, що договір обслуговування фізичної особи від 17.04.2009р. та договір банківського вкладу від 07.09.2012 р. позивачем за зустрічним позовом підписані не були та не укладались, в зв'язку з чим просив визнати їх недійсними. Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні звернулись до суду із заявою про зменшення позовних вимог зазначивши, що 30.01.2014 року йому було частково погашено заборгованість в розмірі 377 900, 00 грн. в зв'язку з чим станом на 30.01.2014 року залишок неповернутих коштів складає 95 099,62 грн. На підставі вищевикладеного поросив суд первісний позов задовольнити з урахуванням зменшення позовних вимог. Також пояснив, що оскільки порушення відповідача за первісним позовом є триваючим порушенням і на момент розгляду справи воно не усунуте, просив стягнути з відповідача грошові кошти з врахування повернення їх частини до моменту ухвалення рішення і не вважати розмір коштів, які зазначені в заяві про зменшення позовних вимог остаточними. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав його безпідставності. Крім того просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. Представник відповідача за первісним позовом позовні вимоги первісного позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, вказаних у запереченнях. Зустрічний позов просив задовольнити, судові витрати покласти на позивача за первісним позовом. Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, представників відповідача за первісним позовом, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи 17.04.2009 року між позивачем та ВАТ «Універсал Банк» правонаступником якого є відповідач було укладено договір банківського обслуговування фізичної особи № 000199847 відповідно до умов якого відповідач відкриває позивачеві банківські рахунки, випускає платіжні картки та здійснює банківське обслуговування, нараховує відсотки, а останній користується послугами банку та сплачує їх вартість. 07.09.2012 року позивач згідно заяви-підтвердження, яка є невід'ємною частиною договору передав, а відповідач прийняв грошову суму вкладу (далі - вклад) в розмірі 400 000,42 грн. і зобов'язався повернути позивачу суму вкладу та сплатити проценти в порядку визначеному в договорі, а саме за період з 07.09.2012р. по 08.10.2012 р. - сплатити 20 % річних, за період з 08.10.2012 р. по 07.11.2012 р. сплатити в розмірі 21 % річних, за період з 07.11.2012р. по 07.12.2012р. сплатити в розмірі 22 % річних (а.с.13). Згідно заяви-підтвердження, вклад залучається на строк до 07.12.2012 року включно. Згідно з ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. З матеріалів справи слідує, що 04.01.2013 року позивач за первісним позовом звернувся до відповідача з проханням продовжити термін дії договору, однак останній повідомив, що кошти на рахунку позивача відсутні. Враховуючи вищевикладене позивач за первісним позовом звернувся до Оболонського РУГУ МВС України в м.Києві із заявою про злочин на підставі якої було відкрито кримінальне провадження. Вироком Печерського районного суду м.Києва від 18.10.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст. 358 КК України, ч.3 ст. 358 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 12.03.2014 року апеляційну скаргу обвинуваченого [PERSON], і його захисника [PERSON] задоволено частково, вирок Печерського районного суду м.Києва від 18.10.2013 р. в кримінальному провадженні №12013110050002286 щодо [PERSON] в частині призначеного покарання - змінено. Призначено [PERSON] покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.191 КК України, у вчиненні якого він визнаний винуватим, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України: у виді чотирьох років обмеження волі з позбавленням права займати посади, пов'язані зі здійсненням обслуговування клієнтів і розпорядженням грошовими коштами у банківських установах строком на два роки та з конфіскацією всього рухомого майна, яке є його власністю. Відповідно до ст. 1061 ЦК України Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. З матеріалів справи слідує, що 26.12.2013 року засудженим [PERSON] було повернуто позивачу за первісним позовом кошти в сумі 378 000,00 грн., а тому суд не бере до уваги нараховані позивачем за первісним позовом 3% річних заборгованості за період з 25.12.2013 р., оскільки розмір заборгованості був зменшений. Заперечуючи проти задоволення первісних позовних вимог представники відповідача за первісним позовом вказували на те, що банк коштами позивача за первісним позовом не користувався, своїми діями шкоди не завдавав тому і підстави для відповідальності відсутні. З такими твердженнями представників суд погодитися не може виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. В судовому засіданні було встановлено, що шкода позивачу за первісним позовом була завдана представником відповідача за первісним позовом в той час, коли він знаходився з ним в трудових відносинах, тому завдану шкоду має відшкодовувати саме відповідач за первісним позовом. Так, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню та необхідно стягнути 93 637,39 грн. з них: залишок боргу з урахуванням повернених коштів станом на 26.12.2013 року - 90738,73, ставка НБУ з 26.12.2013 року по 27.03.2014 року - 1486,62 грн., 3% річних - 686,13 грн., індекс інфляції 725,91 грн. Щодо вимог зустрічної позовної заяви, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. З огляду на висновок судово-почеркознавчої експертизи проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз встановлено, що підпис від імені [PERSON] зазначений у договорі № 000199847 банківського обслуговування фізичної особи від 17.04.2009 р. та на заяві - підтвердження розміщення депозиту фізичної особи від 07.09.2012 року виконано [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). У відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 28 квітня 1978 р. "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" зазначив, що невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною і у такому разі сторона може вимагати її розірвання або застосування інших наслідків, передбачених договором та законом. В судовому засіданні було встановлено факт того, що договір був підписаний позивачем за первісним позовом, не містить порушень закону, а тому суд не бере до уваги посилання представника позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним договору банківського вкладу, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості, які б підтверджували факти на які позивач за зустрічним позовом посилається, як на підставу своїх вимог. Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно із ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене вище, з огляду на належні та допустимі докази, які містяться в матеріалах справи, у тому числі висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 16.01.2014 року, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом підлягають стягненню на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved