Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивачі в грудні 2020 року звернулися в суд з позовом до АТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору від 09.01.2007 року №11106533000 та договору іпотеки від 09.01.2007р., посвідченим приватним нотаріусом Дузінкевич Л.Б. за №Д-8 - припиненими, зняти обтяження (заборону на нерухоме майно) з об`єкту нерухомого майна крамниця продтоварів з кафе « [INFO] » за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтували тим, що 09.01.2007р. між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступники: ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», АТ «Альфа-Банк») було укладено кредитний договір №11106533000 про надання кредиту 55000 доларів США, під 12.3% річних, дата повернення 08.01.2014р. В забезпечення кредитних зобов`язань між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступники: ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», АТ «Альфа-Банк») було укладено договір іпотеки від 09.01.2007р., посвідченим приватним нотаріусом Дузінкевич Л.Б. за №Д-8. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.11.2015р., яке набрало законної сили 10.02.2016р., було частково задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») до [PERSON] та стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором №11106533000 від 09.01.2007р. в розмірі 404 869.65грн., в задоволенні решта позовних вимог відмовлено. 26.10.2020р.-27.10.2020р. рішення суду було виконано та оплачено двома платежами АТ «Альфа-Банк» кошти в сумі 404 869.65грн., згідно рішення суду. На вимогу позивача 1 до АТ «Альфа-Банк» від 29.10.2020р. видати довідку про відсутність боргу, останній не видав та не визнає виконання зобов`язань за кредитним договором. За вимогами ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється проведенням виконання належним чином. Водночас, за ч.1 ст.593 ЦК України, ст.17 Закону України «Про іпотеку» право застави (іпотеки), іпотека також припиняється у разі припинення зобов`язання. 17.05.2021р. відповідач подав відзив на позов, в якому вказав, що зобов`язання позичальника [PERSON] виконані частково, так як судом при стягненні заборгованості в розмірі 404 869.65грн. станом на 13.10.2014р. було застосовано позовну давність по платежах за період до 14.01.2012р., отже до 13.10.2014р. була наявною заборгованість ще в сумі 658 283.47грн., яка залишається непогашеною. Водночас, наявність судового рішення, яке не виконується боржником, не припиняє правовідносин сторін та зобов`язання по кредитному договору, не позбавляє права кредитора на отримання сум по ст.625 ЦК України. Також, припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора, чинне законодавство не передбачає. 19.05.2021р. подано відповідь на відзив. Представник позивача 1,2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача вимоги заперечив, просив відмовити у позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу дії кредитного договору після виконання рішення суду, кредитних зобов`язань та договору іпотеки, а також наявності підстав для припинення їх дії. Так, 09.01.2007р. між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступники: ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», АТ «Альфа-Банк») було укладено кредитний договір №11106533000 про надання кредиту 55000 доларів США, під 12.3% річних, дата повернення 08.01.2014р. (а.с.55-61). При цьому, сторони обумовили, що строк кредитування по 08.01.2014р. і позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі у терміни встановлені графіком, але в будь-якому випадку не пізніше 08.01.2014р. (п.1.2), у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору, відшкодування заборгованості перед банком за цим договором проводиться шляхом стягнення чи шляхом звернення стягнення на заставне майно (п.9.1), а строк дії договору встановлюється до повного погашення суми кредиту, нарахованих процентів, комісії та/або пені у разі її нарахування (п.9.5). Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов`язання визначені ч.1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення кредитних зобов`язань позичальника [PERSON] , між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступники: ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк», АТ «Альфа-Банк») було укладено договір іпотеки від 09.01.2007р., посвідченим приватним нотаріусом Дузінкевич Л.Б. за №Д-8, з внесенням обтяжень на нерухоме майно (а.с.63-65,15). Предметом іпотеки є крамниця продтоварів з кафе по [ADDRESS] . Розділом 3 (п.3.2,3.3) договору обумовлено припинення іпотеки, в т.ч. у випадку повного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором передбаченим в п.1.3, а у випадку часткового виконання зобов`язань, іпотека зберігається в початковому обсязі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.11.2015р., яке набрало законної сили 10.02.2016р., було частково задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») до [PERSON] та стягнуто з нього заборгованість за кредитним договором №11106533000 від 09.01.2007р.в розмірі 404 869.65грн., в задоволенні решта позовних вимог відмовлено (а.с.5-8). Як вбачається зі змісту рішення судом, при стягненні частково заборгованості (заявленої в позовних вимогах 1 063 153.2грн.), яка виникла станом на 13.10.2014р., тобто після строку обумовленого сторонами для повернення кредиту, в розмірі 404 869.65грн., а саме 211978.93грн. по тілу та 192890.72грн. по не сплачених відсотках, було застосовано позовну давність по платежах за період до 14.01.2012р., так як позов подано кредитором тільки 15.01.2015р. Дане рішення суду з 10.02.2016 року по 25.07.2020 року боржником [PERSON] не було виконане, що не заперечують і сторони. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). В зв`язку з відступленням прав вимоги, АТ «Альфа-Банк» 21.09.2020р. надіслав повідомлення про звернення на предмет іпотеки за невиконання зобов`язань станом на 21.09.2020р. за кредитним договором від 09.01.2007р. на суму 141 322.91 доларів США, на що позичальник-позивач 1 надав гарантійний лист про виконання зобов`язань протягом 30 днів (а.с.9-10). 26-27.10.2020 року рішення Івано-Франківського міського суду від 30.11.2015р. [PERSON] було виконано та оплачено новому набувачу АТ «Альфа-Банк» - 404 869.65грн. (а.с.11-12), з повідомленням відповідача про це та проханням видати довідку про виконання зобов`язань із зняттям обтяжень за договором іпотеки (а.с.13), на що надано відповідь, що кошти були зараховано, однак заборгованість є наявною, оскільки після винесення рішення суду за невиконанням цього продовжувалось нарахування відсотків (а.с.14). Як вже зазначалось вище, строк дії договору згідно графіку та кредитування визначений - 08.01.2014р., не зважаючи на те, що у кредитному договорі сторони окрім цього й обумовили, що строк дії договору встановлюється до повного погашення суми кредиту, нарахованих процентів, комісії та/або пені у разі її нарахування, тобто на невизначений термін. Разом з тим, у постанові від 28.03.2018р. у справі №444/9519/12 Великої Палати Верховного Суду після спливу передбаченого договором строку кредитування, зокрема за наявності не підписаної умови договору позичальником про збільшення позовної давності, розглядаючи дану справу зробила такий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси банку забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст, про що вже неодноразово зазначено Верховним Судом. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін користування чужими грошовими коштами може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України. Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування (аналогічні правові висновки ВС й у постановах від 31.10.2018 № 202/4494/16-ц, від 04.07.2018 № 310/11534/13-ц, від 23.05.2018 у справі №910/1238/17) А тому, після 08.01.2014р., а в даному спорі після рішення суду, яким визначена заборгованість на час закінчення строку кредитування, у банку та його правонаступників виникло право на захист щодо прострочення боржником виконання грошового зобов`язання за ст.625 ЦК України. Позиція Верховного Суду полягає у тому, що 625 ЦК України застосовується до моменту повного виконання взятих на себе зобов`язань і якщо питання стоїть у строках позовної давності, то вони застосовуються поза межами трьох років, які передували зверненню кредитора до суду. Основне рішення, де було вказано даний висновок є постанова Великої Палати Верховного Суду № 127/15672/16-ц від 08.11.2019 року. У цій справі суд вирішував питання про стягнення заборгованості за 3 % річних та інфляційних втрат, які банк заявив за наслідками виконання боржником судового рішення яким було стягнуто заборгованість за кредитним договором. До подібного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постановах № 536/1841/15-ц від 23.06.2020 року, № 607/16515/17 від 04.09.2020 року; № 308/14267/14-ц від 29.07.2020 року; № 727/4474/17 від 17.06.2020 року; № 758/7022/15-ц від 22.01.2020 року. Водночас, наявність судового рішення від 30.11.2015року про стягнення заборгованості по кредитному зобов`язанню, не перешкоджало кредитору використати захист свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, в порядку визначеному умовами договору та законом. Так, у постанові ВП ВС від 18.09.2018 № 921/107/15-г/16 вказано, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Згідно із частиною першою статті 7 Закону про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.\~ Відповідно до статті 33 Закону про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Постанова ВП ВС від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 теж вказує, що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Судом з`ясовано, що таке право кредитор не використовував ні до ухвалення судового рішення у 2015р., ні після, ні до моменту виконання даного рішення боржником у 2020р., ні на час розгляду справи судом. Сторона позивачів, зокрема позивача 1 як позичальника доводила суду те, що кредитний договір від 09.01.2007р. припинений, оскільки зобов`язання по ньому визначені в рішенні суду позичальник-боржник [PERSON] 26-27.10.2020р. виконав повністю. А отже, сторона позивача 2 доводила й те, що іпотека як наслідок цього є вже також припиненою. Натомість сторона відповідача доводила те, що зобов`язання не були виконані в повному обсязі, оскільки незважаючи на пропуск позовної давності, боржник мав наявну заборгованість за період як до 13.10.2014р., так і при переуступці прав вимоги, де сума заборгованості визначена значно більшою ніж стягнуто рішенням суду, оскільки банк продовжував нараховувати проценти, а також те, що борг за рішенням суду не був погашений добровільно боржником одразу після рішення, а тільки після 4-х років та вже коли була направлена вимога нового кредитора на стягнення на предмет іпотеки. Щодо цього слід зазначити таке. Боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель іпотекодавець не є солідарними боржниками. Верховний Суд у Постанові ВП ВС від 5 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц зазначив, що не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавця. Отже, Суд зробив висновок, що боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором. Рішення суду, яким вирішено спір між кредитором та боржником та/або поручителем щодо стягнення заборгованості не має преюдиційного характеру для заставодавця. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Дійсно, позивач 1 прострочив виконання зобов`язання за рішенням суду, не сплатив вчасно заборгованість, однак як вже зазначено вище в рішенні суду, кредитор-стягувач в подальшому має право на відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за ст.625 ЦК України, і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності. Водночас, слід прийти до висновку, що навіть не своєчасне виконання зобов`язання [PERSON] за рішенням суду по конкретному кредитному договору, в якому визначено чіткі суми таких зобов`язань на час закінчення дії кредитного договору від 09.01.2007р., припинило такі зобов`язання шляхом виконання проведеним належним чином за ст.599 ЦК України, і правовідносини сторін такого кредитного договору трансформовані у інші відносини - по відшкодуванню втрат та отриманні певної компенсації за несвоєчасне повернення коштів за кредитним договором, у разі звісно ж якщо відповідач таке право бажає використати. За вимогами ст.598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тому, вимога позову в частині визнати зобов`язання за кредитним договором припиненими є такою, що підлягає до задоволення, оскільки стосується виключно зобов`язань по сплаті за самим кредитним договором, при цьому що право на відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за ст.625 ЦК України залишилось, і це право не обмежується судом при задоволенні вимоги №1. Що стосується вимоги позову (№2) про визнання припиненим договору іпотеки, у зв`язку з припиненням основного зобов`язання забезпеченого іпотекою, то суд зазначає наступне. За ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі в т.ч. припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Стаття 3, 17 Закону України "Про іпотеку" зазначає, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Отже, іпотека серед іншого припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Тобто, при зверненні з позовом про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням (Постанова КГС ВС від 29.01.2019 № 916/436/18). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 906/1130/17.\~ Обставина повного припинення зобов`язань за кредитним договором має бути доведена в розрізі кожного зобов`язання позичальника, у тому числі щодо основної суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами та іншими обов`язковими платежами, передбаченими укладеними між сторонами кредитним договором та додатковими угодами до нього. Позивач, звертаючись із подібного роду позовними вимогами, має надати суду, окрім підтверджуючих документів, розрахунок своїх зобов`язань, аби суд міг встановити хронологію видачі і погашення кожного виду зобов`язань. Водночас, за ст.7 Закону України визначено вимоги, які забезпечуються іпотекою. Так, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: в т.ч. збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору. Отже, враховуючи те, що іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: в т.ч. збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору, що не було предметом розгляду у даній цивільній справі, однак заявлено відповідачем щодо такого, суд приходить до висновку, що вимоги в цій частині є передчасними та належно не обгрунтованими позивачем 2. Вимога позову №3 зняти обтяження (заборону на нерухоме майно) з об`єкту нерухомого майна крамниця продтоварів з кафе « [INFO] » за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер 17078307, є похідною до вимоги №2, а тому в цій частині також до задоволення не підлягає. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, позивачем [PERSON] оплачено позовну вимогу одну 840.80грн. а позивачем 2 дві позовні вимоги по 840.80грн. кожна. Тому, з відповідача\~ також слід стягнути на користь позивача [PERSON] понесені ним судові витрати, в межах задоволених вимог судом 840.80грн.. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 20, 530, 546, 548, 593, 598, 599, 612, 625 ЦК України, ст.3, 7, 33 Закону україни «Про іпотеку», ст.ст. 4, 12, 13, 76-81,128, 141, 247 ЦПК України,

Outcome: partial