Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом\~ до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання окремих положень договору недійсними. Посилалася на те, що 07.07.2006 року між нею та банком було укладено кредитний договір №ZZZ494136 на суму 148000 доларів США, у відповідності до умов якого банк зобовязався надати їй кредит у розмірі 10500 доларів США на споживчі потреби зі сплатою 15 % річних. Умовами договору, зокрема п.5.1 Договору визначено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5 цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Тобто, розмір пені визначений умовами договору складає 365% річних. Вважає зазначений пункт договору таким, що порушує її права споживача та є несправедливим у відповідності до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживача», оскільки встановлює вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобовязань за договором. З урахуванням наведеного вважає, що п.5.1. Договору від 07.07.2006 року не відповідає вимогам, а тому просила визнати його положення недійсними. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Пояснив, що умови п.5.1 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобовязань за договором.\~ Просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Пояснив, що позивач до укладення договору була ознайомлена з умовами спірного кредитного договору та усією необхідною інформацією, повязаною з кредитуванням. Вважає поданий позов необґрунтованим, а тому просив відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до переконливого висновку,\~ що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.\~\~\~\~\~\~ Так, судом встановлено, що 07.07.2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZZZ494136 (а.с.4-6). Згідно умов укладеного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 10500 доларів США на споживчі потреби з кінцевим терміном повернення до 06.07.2016 року. Кредит надається зі сплатою 11% річних.\~ Позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п.1.3.1, п.1.3.2 цього Договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок №29098820002508 МФО 356505 мінімально необхідного платежу у розмірі 177 доларів США ( п.п. 3.3.1, 3.32). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При вирішенні питання про застосування правових норм до спірних правовідносин, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, відповідно до якого дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, враховуючи те, що кредитним договором визначено, що кредит надається на споживчі потреби, а тому суд вважає, що оспорюваний правочин являється договором споживчого кредиту. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За частиною першою статті 11 Закону визначено, що між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради\~\~від 23 квітня 2008 року\~\~про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на\~\~доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди.\~\~\~\~ Судом також встановлено, що п.5.1. Договору визначено, що у разі прострочення позичальником строк сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення прострочення строку виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.35 цього Договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону). Тобто, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром подвійної облікової ставки Національного банку України та може бути визначений виключно у національній валюті України - гривні. Крім того, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, в розділі 3.2 якого зазначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно п.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. З урахуванням вище викладеного та проаналізувавши положення оспорюваного п.5.1 Договору, суд вважає умови договору в цій частині несправедливими та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин, суд приходить до висновку про недійсність п.5.1 вказаної угоди, укладеної між позивачем та КБ «Надра», з підстав несправедливості її умов. Разом із тим, представником відповідача у поданих до суду письмових запереченнях було зазначено про те, що позивач звернулась до суду з даним позовом лише через девять років після укладення кредитного договору та отримання кредиту. Розглядаючи наведены доводи, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Спив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі є підставою для відмови у\~ позові (ч.4 ст.267 ЦК України) Відповідно до ч. 1, ч.5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання.\~ Таким чином, при вирішення питання про застосування позовної давності суд повинен встановити як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини, які є вирішальними при визначенні моменту виникнення права особи на захист у судовому порядку. Як було встановлено судом, в оспорюваному провочині (зобовязанні) чітко визначено кінцевий строк його виконання як 06.07.2016 року, а тому саме з цього часу слід обраховувати перебіг позовної давності. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-267цс15 від 10.06.2015 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. Отже, враховуючи те, що позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права 15.09.2016 року, а тому суд вважає, що нею не було пропущено трирічний строк звернення до суду.\~ За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved