Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

В травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення на його користь суми боргу за договором кредиту, посилаючись на те, що 16 лютого 2009 року відповідно до укладеного кредитного договору № CVF0AD40311427 відповідачці [PERSON] був наданий кредит у сумі 124559 гривень 14 копійок до 14 лютого 2014 року із сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору. Протягом дії кредитного договору відповідачка [PERSON] систематично не виконувала належним чином договірні зобов`язання в частині своєчасного погашення заборгованості суми кредиту та відсотків, у зв`язку з чим, станом на 25 квітня 2016 року допустила прострочену заборгованість по кредиту в сумі 371108 гривень 92 копійок, яка складається з заборгованості по кредиту 75109 гривень 42 копійок, заборгованості по процентах за користуванням кредитом 40369 гривень 72 копійок, заборгованості по комісії за користуванням кредитом 11044 гривень 98 копійок та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 244584 гривень 80 копійок. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 209670 гривень 97 копійок, яка була стягнута з відповідачів на користь позивача рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 11 грудня 2012 року. Таким чином, різниця суми заборгованості становить 161437 гривень 97 копійок. Зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечено договорами поруки, які укладені із поручителями [PERSON] та [PERSON] .. Оскільки, відповідачі у добровільному порядку борг не повертають, просив стягнути з них в примусовому порядку кредитну заборгованість в розмірі 89697 гривень 41 копійка, яка складається з заборгованості по процентах в сумі 8181 гривні 76 копійок, заборгованості по комісії в сумі 2515 гривень 63 копійки, пені в сумі 79000 гривень та судові витрати по справі. 01 серпня 2016 року Новоселицьким районним судом було ухвалено заочне рішення у даній справі, яким позов був задоволений. Ухвалою Новоселицького районного суду від 05 вересня 2018 року за заявою відповідачів заочне рішення суду від 01 серпня 2016 року було скасовано та справу призначено до судового розгляду спочатку. До закінчення підготовчого провадження (27 січня 2020 року) представник позивача подав до суду заяву про зменшення розміру заявлених позовних вимог, в якій конкретизував суму кредитної заборгованості. Так, у заяві про зменшення суми позову, свої вимоги представник публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк обґрунтував тим, що станом на 25 квітня 2016 року заборгованість за кредитним договором № CVF0AD40311427 від 16 лютого 2009 року становить - 371108 гривень 92 копійок, яка складається з наступного: 75109 гривень 42 копійок - заборгованість за кредитом; 40369 гривень 72 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11044 гривень 98 копійок - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 244584 гривень 80 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2012 року задоволено позов банку та з відповідачів на користь АТ КБ "Приватбанк" стягнуто заборгованість, яка складала 209670 гривень 97 копійок, з яких: 108758 гривень 55 копійок - заборгованість за кредитом; 32187 гривень 96 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8529 гривень 33 копійок - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 49972 гривень 70 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 250 гривен - штраф (фіксована частина), 9972 гривень 43 копійок - штраф (процентна складова). Згідно розрахунку банку за період після винесення вищезвказаного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2012 року і до періоду, який зазначений в розрахунку по даній справі 25 квітня 2016 року, заборгованість по кредитному договору складається з: 8151 гривень 39 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2515 гривень 65 копійок - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 244584 гривень 80 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Оскільки, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, то позивач просив стягнути із суми пені тільки 79000 гривень. Таким чином, представник позивача просив стягнути на користь банку загальну суму заборгованості в розмірі 89667 гривень 04 копійок. Представник відповідача Проданик Н.О. подала до суду відзив проти позову, в якому просила відмовити у позові, пославшись на проведення позивачем неправильного розрахунку заборгованості. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Представники відповідачів позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] відповідно до укладеного кредитного договору № CVF0AD40311427 від 16 лютого 2009 року отримала від позивача кредит в сумі 124559 гривень 14 копійок з відсотковою ставкою 20,04 % річних, відповідно до п. 17.1.6 кредитного договору. Пунктом 2.1 кредитного передбачено зобов`язання банку надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом ,а також інші платежі відповідно до умов договору. Згідно п. 14.3 кредитного договору у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Зобов`язання за вказаними договором кредиту забезпечено договорами поруки від 16 лютого 2009 року, які укладені із відповідачами [PERSON] і [PERSON] та відповідно до п. 4 яких поручитель зобов`язується перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків та штрафних санкцій, передбачених вищевказаними договорами кредиту. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2012 року задоволено позов банку та з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь АТ КБ "Приватбанк" стягнуто кредитну заборгованість станом на 15 жовтня 2012 року за договором № CVF0AD40311427 від 16 лютого 2009 року, яка складала 209670 гривень 97 копійок, з яких: 108758 гривень 55 копійок - заборгованість за кредитом; 32187 гривень 96 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 8529 гривень 33 копійок - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 49972 гривень 70 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 250 гривен - штраф (фіксована частина), 9972 гривень 43 копійок - штраф (процентна складова). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2013 року вказане заочне рішення суду від 11 грудня 2012 року про стягнення кредитної заборгованості було скасовано. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2014 року у задоволенні позову банку до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованість за договором № CVF0AD40311427 від 16 лютого 2009 року, яка станом на 15 жовтня 2012 року складала 209670 гривень 97 копійок, було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2014 року було скасовано. Позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № CVF0AD40311427 від 16 лютого 2009 року у розмірі 115238 гривень 19 копійок, що є розрахунком заборгованості станом на 18 жовтня 2012 року із врахуванням суми від реалізації предмету застави автомобіля марки «Мерседес-Бенц» державний номерний знак [NUMBER] . В частині стягнення кредитної заборгованості із поручителів [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Таким чином, посилання представника позивача у своєму позові на обставини, які встановлені заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2012 року є безпідставним, оскільки вказане судове рішення було скасовано ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2013 року. В той же час, обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України є обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015 року у цивільній справі між даними сторонами у спорі за тим же кредитним договором № CVF0AD40311427 від 16 лютого 2009 року та договорами поруки позивача із [PERSON] та [PERSON] від 16 лютого 2009 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Зі змісту ст. 554 ЦК України вбачається, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Таким чином, у даній справі вимоги банку про стягнення процентів, пені та комісії, нарахованих після рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2012 року (тобто, зміни порядку, умов і строку дії кредитного договору) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі правові висновки, узгоджуються також з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 14-10цс18; у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у даній справі кредитор (позивач) має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, комісії та пені, однак таких вимог позивач не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, пені та комісії, нарахованих після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту та відповідного рішення суду, є необґрунтованими, у зв`язку із чим у позові слід відмовити за безпідставністю. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважала за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. ПАТ КБ «Приватбанк» використав\~право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, комісії та пені за порушення умов договору,\~звернувшись у 2012 році до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника [PERSON] та поручителів [PERSON] , [PERSON] .. Такими діями кредитор (позивач)\~на власний розсуд\~змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й апеляційний суд Дніпропетровської області, який своїм рішенням від 11 лютого 2015 року частково задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», відмовивши у стягнення кредитного боргу з поручителів [PERSON] , [PERSON] .. Враховуючи, що на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, суд вважає, що у даній справі це також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до поручителів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, аналізуючи у сукупності досліджені докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів (позичальника та поручителів) кредитної заборгованості у виді процентів, комісії та пені, нарахованих після рішення суду, яким змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору, у зв`язку із чим у задоволенні позові слід відмовити за безпідставністю. На підставі ст.ст. 526, 530, 553, 554, 559, 598, 599, 610, 611, 612, 614, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд

Outcome: dismissed