Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

29.11.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» про визнання незаконним звільнення його з роботи, зобов'язання поновити на роботі відповідно до ст. 235 КЗпП України і скасувати запис у трудовій книжці як незаконний, виплатити компенсацію за час вимушеного прогулу. ( а.с. 1-2,18). В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що наказом № 179-К від 25.06.2013 року його було звільнено з роботи (посада - професор кафедри культурології) і причиною звільнення є «скоєння аморального вчинку,несумісного з продовженням роботи в університеті, п.3 ст. 41 КЗпП України». Підставою зазначено вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.07.2012 року та витяг з протоколу профспілкового комітету від 14.06.2013 року. Зі звільненням не згоден, оскільки не здійснював аморального проступку ні в час виконання службових обов'язків, ні в неробочий час. Також, посилається на те, що вчинення аморального проступку не підтверджено конкретними фактами, а звільнення з роботи на підставі вироку від 09.07.2012 року унеможливлює виконання самого вироку, яким було призначено покарання у вигляді виправних робіт. Зазначає, що фактично звинувачення у злочині і відповідний вирок стали підставою для подвійного покарання за одне і те ж: відбування визначеного покарання і позбавлення передбаченого Конституцією України права на працю. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги з підстав, викладених в позові підтримали та просили його задовольнити. Представники відповідача з позовними вимогами не погодилися, заперечуючи проти їх задоволення, при цьому посилаються на ті обставини, що звільнення позивача за вчинення аморального проступку є законним і підстав для його поновлення на роботі немає. До суду подані заперечення в письмовому вигляді, які залучені до матеріалів справи. (а.с. 21-28). Згідно представлених суду документів назва відповідача змінена з Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» на Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого (а.с. 115 ). Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із ст.43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивача [PERSON] наказом ректора Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого № 256-к від 16.09.2011 року було прийнято на посаду професора кафедри культурології з 01.09.2011 року до проведення конкурсу на заміщення вакантної посади. Наказом ректора Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» № 345-к від 07.12.2011 року було призначено [PERSON] на посаду професора кафедри культурології, як обраного за конкурсом на умовах строкового трудового договору (контракту) з 18.11.2011 року по 30.06.2014 року (а.с.46-50). Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною третьою даної статті передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін ( в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно умов трудового договору (контракту), укладеного між ректором Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» і позивачем 18.11.2011 року професор [PERSON] зобов'язаний належним чином виконувати свої трудові обов'язки, дотримуватись законодавства України про працю і про освіту, Положення про державний вищий заклад освіти, Статуту університету, Правил внутрішнього розпорядку, наказів ректора. Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивача [PERSON] - професора кафедри культурології наказом № 179-К від 25.06.2013 року звільнено за скоєння аморального вчинку, несумісного з продовженням його роботи в університеті, п.3 ст. 41 КЗпП України з 25.06.2013 року (а.с. 58). З даним наказом позивач ознайомився 25.06.2013 року. Підставою даного наказу вказано: витяг з протоколу № 74 від 14.06.2013 року засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації, вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.07.2012 року. Також судом встановлено, що підставою для прийняття оспорюваного наказу були: наказ ректора Університету № 83 від 13.05.2013 року; звернення завідуючого кафедри культурології до першого проректора Університету, в якому він зазначає, що колектив кафедри дізнався та обговорив питання про засудження професора [PERSON] щодо вчинення ним дій, які зазначені в вироку Дзержинського районного суду м. Харкова та його відношення до цих подій; лист в.о. ректора до заступника начальника Київського МРВ КВІ УДПтСУ в Харківській області від 18.05.2013 року; подання в.о. ректора Університету до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення від 12.06.2013 року. В даних документах зазначалось, що професор [PERSON], як зазначено в вироку суду, яким його засуджено до покарання, під час сварки за місцем проживання завдав удар рукою [PERSON] у ділянку грудей, яка упала спиною назад і отримала закритий оскольчатий перелом пальця та синці. Під час судового розгляду [PERSON] своєї провини не визнав. Цей вчинок, на думку педагогічного колективу є аморальним і не сумісним з посадою професора кафедри культурології, а поведінка [PERSON] не відповідає вимогам, які висуваються до працівників вищої школи, дискредитує статус викладача, не може бути прикладом для студентів юнацького віку. 12.06.2013 року в.о. ректора звернувся до первинної профспілкової організації Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» з поданням щодо надання згоди на звільнення [PERSON] з займаної посади на підставі п.3 ст. 41 КЗпП України, за вчинення ним аморального проступку, несумісного з його роботою. Профспілкова організація надала згоду керівництву Університету на звільнення [PERSON] з займаної посади, обговоривши це питання на засіданні профспілкового комітету 14.06.2013 року (а.с.66-67). Згідно з п. 3 ст. 41 КЗпП України підставою для звільнення особи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального поступку, несумісного з продовженням даної роботи. Тобто підставою для звільнення за п. З ст. 41 КЗпП України може бути не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням даної роботи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 28 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», з підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП України), можуть бути звільнені лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні І психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Частиною 2 ст. 47 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що науково - педагогічні працівники - особи, які за основним місцем роботи у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації професійно займаються педагогічною діяльністю у поєднанні з науковою та науково-технічною діяльністю. Враховуючи, що Національний університет «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» є вищим навчальним закладом 4 рівня акредитації та вимоги ч. 2 ст. 48 Закону України «Про вищу освіту», судом встановлено, що позивач [PERSON] належить до категорії науково - педагогічних працівників, що ним і не оспорюється в судовому засіданні під час розгляду даної справи. Відповідно до вимог ст. 54 Закону України ''Про освіту'' педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, а відповідно до ст. 56 цього самого Закону педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов'язані настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі. Аналогічні вимоги випливають і зі ст. 51 Закону України ''Про вищу освіту'', в якій зазначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов'язані, крім іншого, додержуватися норм педагогічної етики, моралі, поважати гідність осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах, прививати їм любов до України, виховувати їх в дусі українського патріотизму і поваги до Конституції України. Позивач як особа, який у відповідача займався науково - педагогічною діяльністю, був наділений виховними функціями, що випливає з пояснень сторін в судовому засіданні та законів України ''Про освіту'' і ''Про вищу освіту''. Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він не вчиняв аморального проступку ні в час виконання службових обов'язків, ні в неробочий час. Суд зазначає, що у чинному законодавстві про працю відсутнє конкретне, чітке визначення поняття «аморальний проступок працівника, який виконує виховні функції, що є несумісним з продовженням даної роботи», а тому суд з урахуванням конкретних обставин справи визначає аморальний проступок, як сумісний або несумісний з продовженням роботи. Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України "Про освіту" учасниками навчально - виховного процесу є, зокрема, керівні, педагогічні, наукові, науково - педагогічні працівники, спеціалісти. Серед обов'язків, яким повинні відповідати педагогічні та науково - педагогічні працівники, що визначені ст.56 Закону України "Про освіту", зокрема, є те, що вони зобов'язані додержувати педагогічної етики, моралі, поважати гідність дитини, учня, студента. Морально-духовне становлення дітей, учнівської молоді, їх підготовка до активної, творчої, соціально значущої, сповненої особистісного сенсу життєдіяльності є найважливішими складовими розвитку суспільства та держави. Державна політика в галузі виховання ґрунтується на принципах гуманістичної педагогіки, сформульованих у законах „Про освіту", „Про Вищу освіту". Закладена в них методологія виховання надає пріоритет розвиненій особистості, її життєвому і професійному самовизначенню, самореалізації життєтворчості відповідно до національних цінностей. Ідеалом виховання виступає різнобічно та гармонійно розвинена, національно свідома, високоосвічена, життєво компетентна, творча особистість, здатна до саморозвитку і самовдосконалення. Як вид професійної діяльності виховання має бути спрямоване на формування в особистості цінного ставлення до навколишньої дійсності, самої себе, активної за формою та моральної за змістом життєвої позиції, узгоджуватися з навчанням як процесом збагачення пізнавальних можливостей особистості. Єдність виховання і навчання зумовлена спрямованістю обох процесів на формування соціально зрілої особистості. Особи, трудовим обов'язком яких є виховання, повинні бути не тільки висококваліфікованими спеціалістами, а й людьми високої духовності та моральних переконань. Особистий приклад викладача, його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні і впливу на молодь, становлять ту виховну силу, яку не можна замінити підручниками. Працівник, який виконує виховні функції, повинен постійно слідкувати за собою, відчувати, що його поведінка перебуває під контролем тих, кого він виховує, а також суспільства в цілому. В п.1 ст.54 Закону України „Про освіту" передбачено, що педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов'язки. Трудове законодавство не дає поняття аморального проступку. Аморальним проступком слід вважати винні дії чи бездіяльність, що порушують моральні норми, притаманні даному суспільству, суперечать змісту трудової функції працівника і тим самим дискредитують виховні, службово-виховні, посадові повноваження певного кола осіб. Це вчинок, який несумісний з виконанням виховної функції. У широкому значенні аморальний проступок - це діяння, що порушує моральні підвалини суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві. Підставами для звільнення працівників згідно з п.3 ст.41 КЗпП України є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу про припинення трудового договору. При вирішенні такого спору суд повинен з'ясувати чи були підстави для звільнення на час його проведення. Згідно представленого суду вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2012 року, який був чинним на момент видання наказу про звільнення позивача від 25.06.2013 року, обставини скоєння злочину, за яким [PERSON] було засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 128 КК України, полягали в тому, що він, 22 грудня 2010 р. близько 20-30 годині, знаходився біля душової кімнати, розташованої на другому поверсі гуртожитку по [ADDRESS], де між ним і [PERSON] на ґрунті особистих неприязних стосунків відбувся конфлікт, у ході якого дружина [PERSON] - [PERSON], намагаючись захистити чоловіка, підійшла до них. У цей момент [PERSON], бажаючи зупинити останню, нехтуючи загальноприйнятими нормами поведінки і сподіваючись, що від його дій не наступить ніяких тяжких наслідків, хоча повинен був це передбачити, умисно завдав удару рукою гр. [PERSON] у ділянку грудей. Від отриманого удару [PERSON] впала спиною назад і при падінні вдарилася кистю правої руки спочатку об умивальник, а потім - об підлогу. Унаслідок чого, необережними протиправними діями [PERSON] [PERSON] було заподіяно середньої тяжкості тілесне ушкодження, що викликало тривалий розлад здоров'я, у вигляді закритого оскольчатого перелому основи нігтьової фаланги 5 пальця правої кисті із зміщенням і легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на лівій руці. (а.с. 118-121). Відповідно до ухвали апеляційного суду Харківської області від 14 січня 2014 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.07.2012 року змінено, [PERSON] звільнений від призначеного цим вироком покарання на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] скоєно злочин, передбачений вимогами Кримінального Кодексу України, а саме вимогами ст. 128 КК України. Посилаючись на вимоги ч.4 ст. 61 ЦПК України, суд зазначає, що обставини скоєння злочину позивачем стосовно подій 22.12.2010 року є встановленими при розгляді даної справи та обов'язкові для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Заперечуючи проти задоволення позову, представники відповідача, обґрунтовуючи свою позицію, вказують на те, що встановлення обвинувальним вироком суду факту вчинення позивачем злочину, пов'язаного з ігноруванням вимог суспільної моралі, є аморальним проступком, який не дозволяє надалі позивачу приймати участь у навчально-виховному процесі Університету. Суд, дослідивши представлені сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, приходить до висновку про наявність підстав для звільнення та необґрунтованість вимог позивача. Відповідно до п. 4 Статуту Національного університету «Юридична академія України імені Ярослава Мудрого» до основних завдань Університету належить підготовка фахівців для правоохоронних органів, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та для роботи в інших сферах юридичної практики. Згідно п. 27 цього Статуту науково-педагогічні та педагогічні працівники Університету, крім обов'язків, передбачених у пункті 24 цього Статуту, також зобов'язані: особистим прикладом виховувати у студентів повагу до принципів загальнолюдської моралі, верховенства права, культурно-національних, духовних, історичних цінностей Українського народу; створювати умови для засвоєння студентами навчальних програм, додержуватися педагогічної етики та моралі, поважати гідність студента, виявляти турботу про його культурний, духовний і фізичний розвиток. Зважаючи на всі ці обставини, та те, що позивач - професор [PERSON] є науково - педагогічним працівником, який приймав участь у навчальному виховному процесі вищого навчального закладу, який спрямований на підготовку працівників правоохоронних органів, інших фахівців в галузі права, суд погоджується з доводами відповідача про те, що встановлення обвинувальним вироком суду факту вчинення позивачем злочину, пов'язаного з ігноруванням вимог суспільної моралі, не дозволяє надалі йому приймати участь у навчально-виховному процесі Університету - відповідача по справі. Дані обставини не можуть позитивно впливати на виховання студентів, які навчаються у вищому навчальному закладі, основними завданнями якого є підготовка фахівців для правоохоронних органів, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та для роботи в інших сферах юридичної практики; формування у студентів високої культури та національної громадської свідомості ( п.4 Статуту Університету, ) що є несумісним з виховною функцією викладача і тим самим дискредитують виховні, службово-виховні, посадові повноваження усього педагогічного колективу даного вищого навчального закладу та усіх педагогічних працівників. Також, суд зазначає, що факт вчинення злочину позивачем став відомим у навчальному закладі тільки після направлення до Університету копії вироку суду для виконання, після чого була дана оцінка діям позивача під час скоєння ним даного правопорушення та його відношення до цього, цей факт набув резонансу в навчальному закладі, став відомим багатьом представникам педагогічного колективу та студентам, що негативно впливає на виховання студентів та формування в них поваги до принципів загальнолюдської моралі, верховенства права, культурно-національних, духовних, історичних цінностей. Дослідивши усі представлені сторонами докази в обґрунтування своїх доводів та заперечень, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] не має право вести науково - педагогічну роботу в даному навчальному закладі, оскільки вчинення ним злочину з порушенням загальноприйнятих норм поведінки відносно жінки, ігнорування норм етики, моралі та громадської свідомості, обставини якого викладені в вироку суду є таким проступком за своїм характером, що несумісний із продовженням позивачем роботи, як педагога, викладача в даному навчальному закладі. Посилання позивача на ті обставини, що в іншому вищому навчальному закладі (Харківський національний університет імені В.Н.Каразіна), де він працює на 0,2 ставки на посаді професора кафедри української мови філологічного факультету його характеризують позитивно, до нього немає ніяких зауважень, суд вважає необґрунтованим та зазначає, що позовні вимоги розглядаються в межах заявлених позовних вимог, оцінка доказів судом надана відповідно до вимог статей 10,11,57-60 ЦПК України, і розірвання трудового договору на підставі ст. 41 КЗпП України є правом роботодавця в кожному конкретному випадку. Посилання позивача на подвійне покарання та відсутність конкретних фактів аморального проступку є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. На підставі наведеного та з врахуванням принципу розумності і справедливості, тих обставин, що педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, позов [PERSON] про поновлення на роботі на посаді професора кафедри культурології в Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого не підлягає задоволенню. Оскільки суд не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі, не підлягають задоволенню і заявлені ним позовні вимоги про скасування запису в трудовій книжці про звільнення від 25.06.2013 року, як незаконний та відплату компенсації за час вимушеного прогулу з 27.08.2013 року по теперішній час.

Outcome: dismissed