Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

В провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебуває на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 24 травня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області свідоцтво серії 1-ИД №028614, актовий запис 619. Заявлені вимоги мотивує тим, що сімейне життя не склалося із-за різних характерів та переконань, тривалий час сторони спору не проживають сім'єю, не ведуть спільного господарства, не повязані сімейним побутом та стали чужими людьми один одному, з 2014 року позивачка взагалі перебуває за кордоном в Королівстві Іспанія, а тому, оскільки шлюб з відповідачем носить виключно формальний характер, позивач вважає, що їх сімя розпалася остаточно. В судове засідання позивачка не зявилася, на адресу суду направила підписану нею заяву від 04.11.2015 року, посвідчену першим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія, про слухання справи без участі [PERSON]. з можливістю представництва її інтересів представником; за змістом позову та заяви позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить задовольнити позов з зазначених у тексті позову підстав, категорично заперечуючи можливість примирення з відповідачем. Відповідач та його представник в судове засідання зявилися, проти задоволення позову заперечили зазначивши, що справжність підпису позивачки в тексті позовної заяви та заяви про слухання справи без участі позивачки було здійснено з порушенням вимог Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затверджених спільним наказом Мінюсту України та Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 року за №142\\5\\310, а тому, на думку сторони відповідача неможливо достеменно стверджувати про складання позову з та заяви від 04.11.2015 року саме позивачкою. Окрім цього відповідач повідомив суд про наявність окремого судового спору з позивачкою про визнання батьківства стосовно одного з дітей позивачки доньки [PERSON], [INFO], просив суд надати строк на примирення з метою збереження шлюбу, в наступному надати додатковий строк на примирення. Окремо відповідач та його представник зауважили відсутність в матеріалах справи оригіналу свідоцтва про шлюб між сторонами спору, що на думку відповідача також може слугувати підставою відмови в позові. Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини: Сторони перебувають у шлюбі з 24 травня 2007 року, у відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис 619. При цьому суд зауважує, що факт реєстрації шлюбу 24 травня 2007 року визнано сторонами спору в судовому засіданні, а тому, в силу частини першої ст. 61 ЦПК України, дана обставина доказування не потребує. Одночасно суд критично оцінює доводи сторони відповідача про порушення процесуальної норми відсутністю в матеріалах справи оригіналу свідоцтва про одруження серії 1-ИД №028614, як окремої підстави відмови в задоволенні позову. Критичність оцінки судом даних доводів відповідача полягають в тому, що свідоцтво про шлюб між сторонами спору, є письмовим доказом, в розумінні частини другої ст. 57 ЦПК України, яким підтверджується обставина реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» зазначає, що не може бути підставою залишення позову без руху факт неподання доказів при предявленні позову. Окремо Пленум Верховного Суду України в абзаці четвертому п.11 постанови №14 від 18.11.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» наголошує, що якщо сторонам визнала обставини, якими інша сторона обґрунтовує вимоги, в силу ст. 61 ЦПК України, ці обставини взагалі не потребують доказування. Станом на дату ухвалення рішення у спорі, наявності у [PERSON] та [PERSON] спільних дітей, судом не встановлено, проте суд зазначає, що на розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває позов [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства та внесення змін до актового запису стосовно дитини [PERSON], 04.05.2006 року ( номер справи 607\\10544\\15-ц). Відповідно до ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сімї суперечитиме інтересам одного з них. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Юридичною підставою для застосування судами України прецедентів ЄСПЛ є положення п. 1 Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", відповідно до якого Україна визнала обовязковою "і без укладання спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції". У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 р. "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). В судовому засіданні при вирішенні спору про розірвання шлюбу представник позивачки суду пояснив, що позивачка та відповідач уже тривалий час не проживають сімєю, у них різні погляди на життя на сімейні цінності, під час спільного проживання відповідач сімю матеріально не забезпечував, а сама позивачка щоб прогодувати себе та дітей працювала на двох роботах на 1, 5 ставки, що стверджується наявною у справі копією трудової книжки, довідкою від 14.08.2015 року за № 19 Тернопільського міського територіального центру соціального обслуговування населення, та довідками про доходи за № 20 та 21. Відтак зазначає, що між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо позивачка втратила до відповідача почуття поваги та любові, взагалі з метою заробітку з 2014 року проживає в Королівстві Іспанія, й має намір після розірвання шлюбу влаштувати особисте життя окремо від відповідача. В судовому засіданні 29.09.2015 року судом, зважаючи на клопотання сторони відповідача, сторонам спору було надано строк на примирення до 10.11.2015 з метою збереження шлюбу та сімї. По завершенню наданого судом строку на примирення, 10.11.2015 року представник позивача суду пояснив, що його довірителька повідомила, та підтвердила за змістом наявної у справ заяві від 04.11.2015 року, посвідченої першим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія в реєстрі за № 570-4-4161-15, що не бажає миритися з відповідачем, а тому просить суд не надавати додаткового строку на примирення, оскільки перебуває за кордоном та має намір влаштувати особисте життя без участі відповідача, відтак судом, враховуючи уже наданий за клопотанням відповідача час на примирення, зберігаючи баланс інтересів сторін спору, було ухвалено про відмову в наданні додаткового строку. Окремо суд критично оцінює доводи сторони відповідача про доцільність відмови в задоволенні позову з посиланням на можливе недотримання вимог Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затверджених спільним наказом Мінюсту України та Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 року за №142\\5\\310 при посвідченні секретарем консульства справжності підпису позивачки на тексті позовної заяви та вищезазначеної заяви від 04.11.2015 року критичність судової оцінки полягає в тому, що дотримання порядку посвідчення консулом справжності підпису позивачки не є предметом судового розгляду, і в силу презумпції дійсності, в суду немає сумнівів вважати неправомірним засвідчення справжності підпису [PERSON] на тексті позову першим секретарем Посольства України в Королівстві Іспанія [PERSON], з реєстрацією в реєстрі за № 570\\4-3118-15, та на заяві від 04.11.2015 року, посвідченої першим секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія з реєстрацією в реєстрі за № 570-4-4161-15. Системний аналіз наданих сторонами спору доказів дозволяє суду зробити висновок, що зважаючи на відносили, які склалися між [PERSON] та [PERSON] (наявність спору щодо батьківства, тривалий час уникнення позивачкою спілкування з відповідачем, перебування її на відстані за кордоном та бажання визначати вільно свій «приватний простір» за відсутності відповідача ) збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін спору.

Outcome: approved