Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

у серпні 2017 року [PERSON] звернувся у суд з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 11 липня 1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] У цьому шлюбі [INFO] було народжено дитину - [PERSON] Рішенням Голосіївського районноо суду м. Києва від 25.10.2012 року шлюб між ними розірвано. Після розлучення дитина залишилася проживати разом з матір"ю, а позивач сплачував аліменти на утримання дитини. [PERSON] зазначає, що на він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 27 липня 2000 року Першою київською державною нотаріальною конторою. 03 листопада 2000 року відповідач була зареєстрована у даній квартирі, де проживала з матір"ю до кінця 2014 року. На початку 2015 року вони переїхали до батьків бувшої дружини, де відповідач фактично проживає по теперішній час. У зв"язку з тим, що відповідач понад 2 роки не проживає у спірній квартирі без поважних на то причин, позивач вважає, що його донька- [PERSON]. втратила право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], а тому її необхідно зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач та її представник в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що вона з поважних причин не проживає у спірній квартирі. Іншого житла не має. Вислухавши пояснння сторін у справі та їх представників, свідків, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено що 11 липня 1997 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON]. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2012 оку шлюб між подружжям [PERSON] розірвано. З матеріалів справи вбачається, що 27 липня 2000 року позивач [PERSON] набув право приватної власності на спірну квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного між ним та його матір"ю [PERSON], посвідченого Першою київською державною нотаріальною конторою. (а.с. 4) Дана квартира є двокімнатною, загальною площею 56,10 кв.метрів, житловою площею 33,40 кв.метрів. 03 листопада 2000 року у спірній квартирі були зареєстровані [PERSON] (дружина позивача) та [PERSON] (донька позивача), як члени сім"ї власника квартири, що підтверджується довідкою № 08/1, виданою 27 вересня 2016 року Об"єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Вчитель". (а.с. 8) [INFO] [PERSON] померла. Виходячи з положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, в якості правої підстави своїх вимог, позивач зазначав, як ст. 405 ЦК України, яка передбачає визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності члена сім'ї власника за місцем проживання понад 1 рік, так і ст. 71, 72 ЖК України, що визначає підстави визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шести місяців без поважних причин. При цьому, застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 71, 72 ЖК України, позивач не врахував, що зазначені норми регулюють правовідносини, що склалися при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї у жилому приміщенні в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як у даному випадку правовідносини виникли між власником квартири та її родичем. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Отже, при вирішенні даних позовних вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України є спеціальною нормою. На підтвердження своїх доводів щодо відсутності відповідача у спірній квартирі більше одного року позивач посилається на свої пояснення та та письмові докази. Позивач пояснив суду, що відповідач проживала у даній квартирі разом з матір"ю до кінця 2014 року. На початку 2015 року вони переїхали до батьків бувшої дружини, які проживають за адресою: [ADDRESS], де відповідач фактично проживає по теперішній час. Проте, з вказаного позивач також не проживав у спірній квартирі, оскільки здав в оренду належну йому житлову площу стороннім особам. Відповідач [PERSON] частково підтвердила такі пояснення позивача, заазначивши, що дійсно після розлучення батьків вона продовжувала проживати разом з матір"ю у спірній квартирі до кінця 2014 року. На початку 2015 року вони переїхали до дідуся та бабусі, які проживають за адресою: [ADDRESS], де відповідач фактично проживає по теперішній час. Також відповідач зазначила, що не хважаючи на те, що вона тільки 01 червня 2017 року набула повноліття, вона неодноразово намагалася мешкати в спірній квартирі,тому цікавилася вказаною житловою площею. Оскільки там проживали квартиранти, [PERSON] не мала можливості вселитися у квартиру за місцем її реєстрації. З метою усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням у серпні 2015 року вона зверталася з відповідною заявою до служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. На своє звернення отримала письмову відповідь від 04.09.2015 р. № 100/09-2711 про те, що з її батьком [PERSON] відбулася зустріч, під час якої останній не заперечує щодо проживання доньки разом з ним, а питання щодо проживання дитини за місцем фактичної реєстрації запропоновано обговорити на спільній зустрічі. Іншого житла відповідач не має, її мама померла [INFO], а тому [PERSON] вважає, що вона з поважних причин не проживає у спірній квартирі. Опитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (дідусь відповідача) та [PERSON] (подруга відповідача) також підтвердили зазначені обставини. Жодних доказів тих обставин, що відповідач добровільно залишила місце проживання і не проживала у спірній квартирі без поважних причин, позивачем до суду не надано. Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше року з поважних причин, а тому вимога про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням не знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Довідка № 07-1/3, видана 13 липня 2017 року ОСББ "Вчитель", (а.с. 7) на яку посилається позивач, на підтвердження своїх позовних вимог, на думку суду, не спростовує встановлені судом обставини. Дана довідка не може бути прийнята до уваги, оскільки є неналежним доказом обставин, заявлених [PERSON], оскільки ця довідка складена без обстеження квартири, де зареєстрована відповідач, зміст довідки та достовірність викладеної в ній інформації відповідальним працівником ОСББ "Вчитель" не перевірялись, а лише засвідчено підписи мешканців. Вимога позивача про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку є похідною, а тому також не підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позовна заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed