Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП "Центр Державного земельного кадастру" та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 37 248,25 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 16.06.2009 року працювала у Житомирській регіональній філії ДП "Центр ДЗК" на посаді головного бухгалтера. 23.02.2016 р. була звільнена з займаної посади за п.1 ст 36 КЗпП України на підставі наказу №15-к від 19.02.2016 року, однак з нею не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 11083,71 грн. У звязку з чим, вона вимушена була звертатись з заявою про видачу судового наказу до Корольовського районного суду м. Житомира. Так, 11.05.2016 р. був виданий судовий наказ №296/3982/16-ц про стягнення з ДП "Центр Державного земельного кадастру" заборгованості по заробітній платі, однак 28.07.2016 р. вище вказаний судовий наказ був скасований судом за заявою відповідача, в зв»язку з чим вона змушена була звернутися до суду в позовному провадженні. Так, за результатами розгляду справи №296/8675/16 її позов було задоволено та стягнуто з відповідача на її користь 11083,71 грн.заборгованості по заробітній платі, компенсацію за час затримки до 21.11.2016 року включно в сумі 44128,50 грн., та моральну шкоду. Після винесення рішення відповідач звернувся з заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою суду від 25.01.2017 року залишена без задоволення. Незважаючи на всі мої дії та направлені на отримання належних мені коштів, заборгованість по заробітній платі мені фактично сплачена, шляхом перерахування коштів в ході примусового виконання рішення суду лише 11 липня 2017 року. Таким чином на момент звернення до суду з вказаним позовом підприємство погасило заборгованість переді мною по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі 11 липня 2017 року, що також підтверджується випискою з карткового рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» від 20.07.2017 року. Рішенням суду у справі 296/8675/16 визначено розмір середньоденної заробітної плати, яку вона отримувала перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, а саме 237,25 грн. Також встановлено час затримки у розрахунку при звільненні в період з 23.02.2016р. по 21.11.2016 р. Вказує, що невиплата належних сум при звільненні призвело до тяжкого фінансового становища, несвоєчасності сплати комунальних платежів, незабезпечення основних потреб існування, що вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя та завдало моральних страждань. Представник позивачки у судове засідання не з»явився, однак надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача ДП "Центр Державного земельного кадастру" в судове засідання не зявився, надав до суду лист про повторне відкладення слухання в зв»язку з тим, що представник не знайома зі справою. З огляду на те, що представник відповідача мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи, суд за згодою представника позивача ухвалив провести заочний розгляд на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 16.06.2009 року [PERSON] працювала у Житомирській регіональній філії ДП "Центр ДЗК" на посаді головного бухгалтера, що підтверджується наказом № 156-к від 16.06.2009 року (а.с.6). 23.02.2016 р. [PERSON] було звільнено з займаної посади за п.1 ст 36 КЗпП України на підставі наказу №15-к від 19.02.2016 року, однак з нею не було проведено повного розрахунку, а саме не виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 11083,71 грн. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Реалізація зазначених конституційних прав громадян врегульована Законом України від "Про оплату праці" 24 березня 1995 р. N 108/95-ВР, Кодексом законів про працю України (далі КЗпП), іншими законодавчими та нормативними актами. Так, ст. 1 Законом України від "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. За змістом вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача ДП "Центр державного земельного кадастру" середнього заробітку за час затримки в розмірі 37248,25 грн. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13) Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14) Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON]., щодо стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку у розмірі 37248,25 грн. є такими, що ґрунтуються за Законі, а тому підлягають задоволенню. В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Судом встановлено, що за останні два оплачувані місяці роботи [PERSON] становить 237 грн. 25 коп. х 157 р.д. = 37 248,25., де 237,25 грн. - середньоденна заробітна плата, що передувала звільненню; 157 р.д. - сумарна кількість робочих днів затримки розрахунку (згідно листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 р. N 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" та листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 37248,25 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача зазначений без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнена від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved