Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади м. Дружківки в особі виконкому Дружківської міської ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, в якому вказала, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON], який постійно мешкав разом з нею по [ADDRESS]. У 1996 році позивач, як спадкоємець першої черги (за законом) прийняла спадщину, і таким чином вступила у володіння (управління) зазначеним спадковим майном. На час відкриття спадщини вона постійно проживала з чоловіком і не заявляла про неї відмову. Після вступу в спадщину [PERSON] переоформила на своє ім'я розрахункові рахунки за комунальні послуги на вищезазначене майно, а також на автомобіль, який був успадкований нею після смерті чоловіка. Житловий будинок вона не переоформлювала, оскільки у неї не було на це коштів. 27 квітня 2015 року вона звернулася до Дружківської нотаріальної контори з договором купівлі-продажу житлового будинку, складеного на ім'я [PERSON], домовою книгою, технічним паспортом на житловий будинок, свідоцтвом про одруження, свідоцтвом про смерть, паспортом, карткою фізичної особи-платника податків ДПІ ум.Дружківка та заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] Однак, державний нотаріус Алексєєва В.Є. відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії. Постановою від 27 квітня 2015 року № 381/02-31 нотаріус зазначила, що у позивача, як спадкодавця, відсутні будь-які документи, які можуть підтвердити право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] Належним чином оформити спадщину на цей житловий будинок позивач не має змоги, оскільки її померлий чоловік за життя збудував цей будинок, але не встиг здати його в експлуатацію. Метою її звернення до суду є оформлення права на спадщину і одержання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок. Позивач [PERSON] просить визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на будинок [ADDRESS] з належними до нього надвірними побудовами. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі. Просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними побудовами, який розташований по [ADDRESS] і залишився після смерті її чоловіка [PERSON], померлого [INFO] року. Представник відповідача територіальної громади м. Дружківки в особі виконкому Дружківської міської ради Донецької області у судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, не заперечує проти заявленого позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив таке. Відповідно до свідоцтва про одруження за № [NUMBER], виданого 06 лютого 1971 року Палацом щастя м. Ворошиловограда, 06 лютого 1971 року одружилися [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 19 квітня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області на підставі актового запису про смерть №516 від [INFO] року, [PERSON] помер [INFO] року у м. Дружківка Донецької області (а.с15). На момент смерті [PERSON] йому на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 1983 року належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.8-9). У встановленому законом порядку позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка. Але постановою державного нотаріуса Дружківської нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 27 квітня 2015 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок. Суд, проаналізувавши докази по справі, вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на спадщину підлягають задоволенню. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до 01 січня 2004 року, а тому застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ст.529 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач [PERSON] виконала всі умови, передбачені законом, для прийняття спадщини як спадкоємець першої черги. Інших спадкоємців, окрім неї, немає. Але позивач позбавлений права отримати свідоцтво про право на спадщину у встановленому законом порядку через причини, які від неї не залежать. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Суд встановив, що в договорі купівлі-продажу будинку на житловий будинок [ADDRESS] який був укладений 14 вересня 1983 року, власником будинку був вказаний спадкодавець [PERSON] (а.с.8-9). Проаналізувавши докази, суд вважає, що є всі законні підстави для визнання за позивачем права власності на цей житловий будинок, оскільки право власності на нього за [PERSON] було зареєстровано у відповідності до законодавства.

Outcome: approved