Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про виселення, посилаючись на те, що 06.06.2016 року ТОВ "Естейт Селінг" отримало у власність квартиру, загальною площею 32.00 кв.м., житловою площею 18.10 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1622. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у [PERSON]. Рекомендованим листом направлялась відповідачу претензія про звільнення квартири та зняття з реєстрації від 09.06.2016 року, однак така залишена без уваги. Добровільно звільнити вказане приміщення відповідач не бажає, а тому просить постановити рішення про її виселення та зняття з реєстрації за даною адресою, без надання іншого жилого приміщення. Просить позов задоволити. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про слухання справи у його відсутності, позов підтримує повністю, у разі ухвалення заочного рішення, проти такого не заперечую, просить такий позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належно повідомлена про час та місце слухання справи, а тому згідно ст.169 ч.4,224 ЦПК України, суд вважає, що справу слід слухати у її відсутності, оскільки у справі є достатньо матеріалів для її розгляду по суті, з постановленням заочного рішення. Дослідивши подані стороною документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 06.06.2016 року ТОВ "[PERSON] у власність квартиру, загальною площею 32.00 кв.м., житловою площею 18.10 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1622. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов'язання сторін. Згідно довідки з місця проживання про склад сімї і прописки від 27.11.2014 р., виданої ЛКП "Сонячне" в квартирі [ADDRESS] проживає та зареєстрована [PERSON] - 14.09.1979р.н.. Позивачем направлялись відповідачці рекомендованим листом претензія про звільнення квартири та зняття з реєстрації від 09.06.2016 року, в якій зазначалась про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстрації за адресою: [ADDRESS], однак така була залишена без відповіді та над даний час відповідачка користується квартирою за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до положень ст.ст.316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.317 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст.\~317,\~383,\~391 ЦК України,\~ст. 150 ЖК Української РСР, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. В звязку з тим, що відповідачка не звільнила житлове приміщення, позивач позбавлений вільно та безперешкодно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном - квартирою № 68 в будинку №16 по вул. Керамічна в м.Львові. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки відповідач отримала претензію від позивача як нового власника добровільно звільнити квартиру [ADDRESS] та не виконала її, чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні і розпорядженні вказаною квартирою, а тому суд вважає, що [PERSON] підлягає виселенню із житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV, реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно ч.1 ст.7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У звязку з виселенням відповідача з квартири [ADDRESS], яке повязано, відповідно з втратою ним права користування зазначеним жилим приміщенням, його реєстрація за вказаною адресою повинна бути скасована. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. На підставі статті 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь ТОВ "Естейт Селінг" підлягає судовий збір у розмірі 1378 грн.

Outcome: approved