Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON]про визнання удаваним договору купівлі-продажу частини квартири. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що протягом 13.12.2002 - 24.04.2013 років , вона , була власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . У зв'язку з тим, що відповідачка - до 10.06.2013 року була дружиною її сина [PERSON] та [PERSON] . дійшли згоди про розлучення та необхідності у зв'язку з цим розділу майна для подальшого належного утримання спільних дітей, 24.04.2013 року, вона та відповідачка щодо вказаного приміщення уклали два договори: - купівлі-продажу 1/2 частини квартири, який вчинений сторонами для приховання іншого правочину - договору дарування, який вони насправді вчинили; - дарування 1/2 частини квартири своїй внучці - [PERSON]. Щодо укладання удаваного договору купівлі-продажу квартири, то обидві сторони договору діяли свідомо, їх спільні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди. Угода, яку вони насправді вчинили істотно відрізняється від документально оформленої за своєю правовою природою, підставами виникнення, припинення, набуття прав і обов'язків, оскільки 1/2 частина квартири відповідачці не продана, а подарована, тобто майно передане у власність безоплатно. В даному випадку, в повній відповідності до статей 717-719 Цивільного кодексу України сторони здійснили дарування майна, по суті, безоплатний договір, за яким сторони виконали основний принцип даного виду правочину - дарувальник (Позивач) передала, а обдарована (Відповідач) безоплатно прийняла квартиру (дарунок) у власність. Кожен окремо із сторін діяв для досягнення особистої користі: зменшення кількості договорів (стосується обох сторін); Відповідач - для зменшення ставки оподаткування операції з нерухомістю, оскільки при оформленні удаваного договору купівлі-продажу Відповідач сплатила лише 1 відсоток від вартості нерухомого майна як збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, тобто 3700 гри (п. 15-1 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740), а за оформлення договору дарування мала б сплатити ставку податку 5 відсотків бази оподаткування - 18500 гри (п. 167.2 статті 167, п. 174.2.2 статті 174 Податкового кодексу України), так як [PERSON] не є для неї (дарувальника) членом сім'ї першого ступеня споріднення; Вона, як позивач, також діяла свідомо щодо приховування факту укладання договору дарування з метою економії коштів Відповідача, оскільки на той час, вона фактично була моєю родичкою. Намірів продавати Відповідачу 1/2 частину Квартири у неї не було. Крім того, дарування Відповідачу 1/2 частини квартири відбулося у зв'язку з тим, що батьки дітей, [PERSON], та [PERSON] досягли спільної згоди щодо подальшого утримання батьками спільних дітей, участі батька у вихованні дітей. Відповідач [PERSON] разом з дітьми мала проживати у квартирі, облаштованій усіма меблями та технікою для належного утримання дітей, а взамін Відповідач усно відмовилась від аліментних зобов'язань батька (батько мав надавати матері дітей щомісячну грошову допомогу, визначену між батьками, з урахуванням подарованого дітям нерухомого майна), і обіцяла не перешкоджати у спілкуванні з дітьми. Проте, Відповідач, будучи на час укладання удаваного договору дружиною її сина, ввела усіх їх в оману. А тому на підставі ст. 235 ЦК України, просить визнати удаваним з моменту вчинення договір купівлі-продажу 1/2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS], укладений 24.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрований в реєстрі за № [NUMBER]) та застосувати до відносин між сторонами норми та правила договору дарування 1/2 частини вказаного приміщення, якому відповідала їхня внутрішня воля і який вони насправді вчинили. Та у відповідності до вимог п.167.2 статті 167, п. 174.2.2 статті 174 Податкового кодексу України, стягнути з [PERSON], [INFO], індивідуальний податковий номер [NUMBER], проживаючої [ADDRESS] до державного бюджету 18500 (вісімнадцять тисяч п'ятсот) гривень, що складає 5 відсотків ставки податку від вартості об'єкта дарування ( 1/2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS]). Позивачка [PERSON] у судове засідання не направила свого представника та і сама не прибула, про те, через загальну канцелярію за вх. № 52499 від 26.10. 2016 року надала письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, заявлений позов підтримує та просить його задовольнити у повному обсязі. Щодо відкладення розгляду справи у зв"язку з неявкою її представника у суду не просила і не наполягала на його участі у справі. Представник відповідачки [PERSON],, яка діє за довіреністю [NUMBER] від 11.12.2014 року ( а.с.59) позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вимоги позивача є надуманими, незаконними та необгрунтованими, а тому просила у їх задоволенні відмовити, при цьому надавши письмові заперечення ( а.с. 62-63) . Суд, вислухавши пояснення представника відповідачки [PERSON] , вивчивши письмові заперечення відповідачки, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до висновку про не обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як слідує із матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 13. 12. 2012 року [PERSON] була власником двокімнатної квартири [ADDRESS] ( а.с.8) . Згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 24.04. 2013 року, продавець [PERSON] передала у власність, а покупець [PERSON] прийняла належну продавцю на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] ( а.с.9), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса. В цей же день позивачка [PERSON] відчужила 1/2 частину квартири [ADDRESS] згідно договору дарування частини квартири [PERSON], [INFO] у присутності законного представника в інтересах малолітньої доньки - [PERSON], вказаний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса ( а.с. 10) Пунктом 3 вищезазначеного договору, дар сторонами оцінено в сумі 370 000 ( триста сімдесят тисяч) гривень. Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу частини квартири, за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 370 000 ( триста сімдесят тисяч) гривень, та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру. Разом з тим, пунктом 4 договору дарування частини квартири зазначена оціночна вартість всієї квартири, станом на 26 лютого 2013 року становить 740 000 ( сімсот сорок тисяч) гривень, відповідно до Висновку про визначення оціночної вартості для цілей оподаткування, зробленого ТОВ "Експерт Центр" ( Сертифікат суб"єкта оціночної діяльності № 11198/10 від 14 грудня 2010 року, виданий Фондом державного майна України). Відповідно до вимог ст. 235 ЦК України удаваний правочин - є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Щоб договір був удаваним необхідно свідомі дії обох сторін договору для приховання істинної волі. Для визнання правочину удаваним слід установити, що, дії сторін направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, твердження позивача про свідоме приховування факту укладання удаваного правочину метою економії коштів відповідача, судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу рішення суду, оскільки спростовуються добутими доказами в судовому засіданні. З пояснень представника відповідача в судовому засіданні вбачається, що на момент укладання договору купівлі- продажу 1/2 частини спірної квартири у її довірителя склалися вкрай неприязнені стосунки з сином позивачки (фізичне насильство з його сторони, викрадення ним автівки відповідачки, заяви в міліцію і т.д.), і якби вона не заплатила кошти за частину квартири ніякої угоди взагалі не відбулося. Правочин - це правомірна, не заборонена законом дія, що спрямована на встановлення, змін; чи припинення цивільних прав та обов'язків. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 ЦК визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (законам України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам органів державної влади України, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законами), а також моральним засадам суспільства. Згідно з цією нормою особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, і її волевиявлення повинно бути вільним та відповідати її внутрішній волі. Крім того, правочин повинен бути вчинений у формі, встановленій законом. Недодержання сторонами або стороною правочину вимог, встановлених частинами 1 - 3,5, 6 ст. 203 ЦК, є підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК). Отже, всі вимоги, встановлені ст. 203 ЦК України під час оформлення цього договору сторонами були дотримані. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК недійсний правочин не створює для сторін тих прав обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, що пов'язані з його недійсністю. Зазначена норма передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину, а у разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (реституція). Але позивачка у своїх позовних вимогах не вимагає ні повернення їй частини квартири, а ні відшкодування її вартості, що має бути обов'язковою вимогою у таких позовах. Однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Згідно вимог статті З ЦПК України та статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, в чому саме полягають порушення законні права позивача, жодного доказу порушення цього права позивач суду не надав. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, то в такому разі немає правових підстав для задоволення позову. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд. розглянувши на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 р. справу №6-94цс13. предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. А те що сторони досягли згоди , підтверджується тим, що на протязі 3-х років позивач до суду з цим позовом не зверталася (звернулася в останній день до закінчення процесуального строку). Представник відповідачки в судовому засіданні. звернула увагу суду на той факт, що звернення з цим позовом було ініціативою представника позивача [PERSON], колишнього чоловіка відповідачки, оскільки, він не може змиритися з тим, що її довірителька подала позов про стягнення з нього аліментів на утримання двох малолітніх дітей. Адже після розлучення, на протязі півтора року, колишній чоловік надавав матеріальну допомогу на двох дітей лише 1 500 гривень, це при тому, що донька має статус дитини-інваліда, а його заробітна плата на той час складала майже 10 000 гривень. Колишній чоловік - [PERSON] попереджав відповідачку неодноразово, що якщо вона звернеться до суду з позовом про стягнення аліментів, то він «затягає» відповідачку по всіх судах. Це не перший позов проти відповідачки. Були його апеляційна та касаційна скарги на рішення суду щодо стягнення з нього аліментів. Але суди вищих інстанцій залишили рішення першої (Бориспільського міськрайонного суду від 14.05.2015 р.) в силі, де вирішено, стягнути з нього 1/3 частину від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Рішенням цього ж суду від 13.01.2016 р. було зменшено розмір стягуваних з [PERSON] аліментів (народження дитини в другому шлюбі) з 1/3 частини до 1 /4 частини, хоч він просив зменшити до 1 /5. Переконана, що це стало причиною цього позову. Щодо прохання позивача про джерела походження 370 000 гривень, що були сплачені відповідачкою відповідно до договору купівлі-продажу, то представник відповідачки зауважила , що батьки відповідачки є приватні підприємці з 2009 року, мають мільйонний обіг в національній валюті. Це підтверджується їхніми звітами в фіскальну службу. Ремонти в квартирі, побутова техніка, автомобіль і ще багато іншого куплені за їх кошти. Тому позичити кошти в своїх батьків не складало жодної проблеми, що підтверджується письмовою заявою [PERSON], яка надійшла через загальну канцелярію суду за вх. № 49826 від 10.10. 2016 року, а також копіями звітів суб"єкта малого підприємства - фізичної особи - платника єдиного податку до державної податкової інспекції ОДПІ м. Нововолинськ за перший квартал 2010 року та за перший квартал 2011 року [PERSON] За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 6, 15, 16, 20, 203, 204, 215, 216, 218, 235, 638 ЦК України,

Outcome: dismissed