Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

25 січня 2018 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої вимоги мотивував тим, що в 1997 р. він придбав квартиру [ADDRESS] ([PERSON]) в м. Миколаєві, оформивши договір купівлі-продажу на Універсальній товарній біржі "Недвижимость Н". На теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися належним йому майном, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавці ніяких претензій не предявляють, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляються. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири № 1 по в буд. № 7 по Гмирьова ([PERSON]) в м. Миколаєві, зареєстрований на Універсальній товарній біржі "Недвижимость Н"за № 76 від 17.05.1997 р., укладений між [PERSON] з одного боку, як покупцем, та з іншого боку, як продавцями, [PERSON], [PERSON], що діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] - дійсним. Відповідно до заяви, позивач заявлені вимоги підтримав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідачі, згідно заяви, позов визнали. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши надані докази, суд встановив таке. Квартира [ADDRESS] ([PERSON]) в м. Миколаєві належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, зареєстрованого в Миколаївському бюро технічної інвентаризації реєстрі за № 17955 від 14.01.1997 року. 17.05.1997 р. на Універсальній товарній біржі "Недвижимость Н" за № 76 був зареєстрований Договір купівлі-продажу квартири № 1 по в буд. № 7 по вул. Гмирьова ([PERSON]) в м. Миколаєві, укладений між [PERSON] з одного боку, як покупцем, та з іншого боку, як продавцями, [PERSON], [PERSON], що діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON]. Вказаний договір купівлі-продажу квартири було зареєстровано в ММБТІ 23.06.1997 р. за № 17955 на імя [PERSON]. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 26.02.2018 року право власності на [ADDRESS] ([PERSON]) в м. Миколаєві зареєстровано за [PERSON]. 01.02.2013 року померла [PERSON]. На час укладання договору купівлі-продажу сторони ухилились від його\~ нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України,\~ст.5 ЦК України\~до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до положень п. 4 Прикінцевих і\~перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у лютому 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми\~ЦК УРСР\~в редакції 1963 року. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Згідно із ч. 1\~ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР\~була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2\~ст.47 ЦК УРСР передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно\~ до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних\~ прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших\~ правовідносин. Відразу після укладання договору купівлі-продажу між сторонами, [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру в Миколаївському МБТІ, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Також відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно 09.01.2018 року та відповідні дані містяться у Реєстрі. Разом з тим, позивач на теперішній час не має можливості реалізувати своє право власності на житло належним чином, так як договір купівлі-продажу квартири не був нотаріально посвідчений, а відповідно його форма не відповідала формі, передбаченій діючим законодавством. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивач не має можливості усунути порушення прав на теперішній час в позасудовому порядку, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та\~ підлягають задоволенню.

Outcome: approved