Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

03.05.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Департамент реєстраційних послуг Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він згідно рішення виконавчого комітету Ленінського району Харківської міької ради від 06.03.2007 року № 150 є одноособовим наймачем однокімнатної квартири загальною площею 32,8 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м., розташованої за адресою [ADDRESS] . Відповідач по справі, колишня дружина позивача, зареєстрована в квартирі позивача під час їх шлюбу. На теперішній час щлюб розірвано. Відповідачка фактично не проживає у вказаній квартирі з січня 2018 року. З моменту розірвання шлюбу вона періодично з"являлася до кварири, де, як він зазначає, на той час позивач проживав із цивільною дружиною [PERSON] , яка на час подання позову була вагітна. Так, позивач посилається на те, що відповідач не є членом його сім"ї, будь-яких договорів щодо оренди квартири не укладали, та посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України, вважає відповідача такою що втратила право користування квартирою. Ухвалою суду від 08.05.2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні, з повідомленням сторін. 27.06.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. У відзиві зазначено, що сорони уклали шлюб у 2004 році. На підставі рішення Харківського міськвиконкому від 2005 року за позивачем було закріплено однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] . До теперішнього чсау квартира не приватихована та знаходиться на балансі КП "Жилкомсервіс". У вказаній квартирі зареєстровані сторони. Зазначає, що посилання позивача про непроживання [PERSON] у вказаній квартирі з січня 2018 року не відповідають дійсності. Оскільки після розірвання шлюбу із позивачем, вона залишилася проживати у цій квартирі, а позивач пішов з сім"ї, забравши свої особисті речі. Більше двох років вн квартирою не цікавився. Всі комунальні платежі здійснювала саме вона. Крім того, саме вона зверталася проненалежне надання послуг з централізованого опалення, про що складалися акти за її участі, як споживача, у період з листопада 2017 року по березень 2018 року. Також вважає Акт про її непроживання у квартирі не відповідає дійсним обставинам, не має печатки КП "Жилкомсервіс". Відповідач вказує, що у березні 2019 року вона по справам виїхала з квартири, та була відсутня два місяці. За цей час позивач скористався її відсутністю та змінив замки у квартирі, встановив сигналізацію, та вивіз всі її особисті речі. Коли вона повернулася до квартири, то не мала змоги потрапити до квартири, тому викликала поліцію, а також прибули представники служби охорони, згодом прибув позивач та відчинив двері. Саме тоді вона побачила відсутність своїх речей. Ключі від квартири позивач відмовився надати. З приводу зникнення її особистих речей вона звернулася із заявою до правоохоронних органів. Вказує, що на теперішній час саме з вини позивача вона позбавлена можливості користуватися квартирою, де вона постійно проживала, іншого житла вона не має. В квартирі була відсутня лише біля двох місяців. 15.07.2019 року позивачем подано відповідь на відзив у якому він в тому числі посилається на те, що відповідач з"являлася до квартири лише для того,щоб перешкоджати йому проживання із його новою родиною. Вказує що у квартрі на даний час проводиться ремонт та у подальшому він планує там проживати з новою дружиною та дитиною, яку вони очікують. Квартира є однокімнатною, що унеможливлює проживання в ній в тому числі відповідачки. Вважає, що докази які надані відповідачем, а саме квитанції про сплату комунальних послуг, підтверджують лише то факт, що відповідач заздалегідь готувалася до того,щоб заволодіти спірною квартирою. 19.07.2019 року від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що у разі ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для проведення реєстраційних дій. Просив розгляд справи проводити за їх відсутністю. 23.07.2019 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких наполягала на доводах викладених у відзиві. 12.09.2019 року ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова до участі у справі залучено у якості третьої особи Харківську міську раду. 15.10.2019 року від представника третьої особи Харківської міської ради надійшли письмові пояснення, у яких заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог. Зазначено,що визнання відповідача такою що втратила право на користування квартирою порушить її конституційне право на житло. У судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали, просять позов задовольнити, вважаючи заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що найшли своє підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами. У останнє судове засідання не з`явилися. Відповідач будучи в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав зазначених у відзиві, та пояснила, що у квартиру вселилася як член родини, на той час квартира мала стасус гуртожитку, а у 2007 році змінили статус на квартиру. До лютого 2019 року постійно проживала спірній квартирі. До цього часу вона працювала у Університеті. Після звільнення вона знайшла роботу за кордоном, та саме з цих підстав у лютому 2019 року виїхала та була відсутня два місяці. Інколи раніше вона виїзжала тимчасово з квартири але ніколи не була відсутня тривалий час. Вона не має іншого житла. У цей час вона попросила свого сина пожити у квартирі щоб за нею доглядати. Але позивач попросив його виїхати, після чого змінив замки та вивіз її речі. На теперішній час вона не може потрапити до квартири та вимушена орендувати квартири на той час коли приїздить до України. Представник відповідача вважає, що заявлені позовні вимоги з боку позивача жодним належним доказом не підтверджені, а тому задоволенню не підлягають , просить у задоволенні позову відмовити. Представники третіх осіб у судові засідання не з`явилися. Оскільки учасники провадження не наполягали на їх особистої участі у справі, суд розглянув справу у відповідності до ст.. 223 ЦПК України у їх відсутність. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, свідків, доводи представників сторін розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків: Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вичерпного переліку поважних причин не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Судом встановлено, що спірна квартира загальною площею 32,8 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м., розташованої за адресою [ADDRESS] , належить до державного житлового фонду. Згідно рішення виконавчого комітету Ленінської районгної у м. Харкові Ради Харківської області від 06.03.007 року № 150 було розглянуто звернення [PERSON] та надано дозвіл на переобладнання у квартирі [ADDRESS] та надано статус ізольованої квартири наймачем якої є [PERSON] . На час звернення позивача з позовом у спірній квартирі, яка складається з однієї кімнати, зареєстровані : позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні відповідач, пояснила, що дійсно не проживала в спірній квартирі два місяці, через те, що перебувала за кордоном на роботі, вона працевлаштувалася у Венгрії , але кожні два-три місяці вона буде повертатися, та окрім вказаної квартири у неї не має іншого житла. До спірного житла ставиться як до свого єдиного, іншою жилою площею не забезпечена. Зараз проживати в спірній квартирі відповідач не має можливості, оскільки не має доступу до квартири, та умови в квартирі на даний час не дозволяють там проживати. Зазначені пояснення відповідача, не спростовані з боку позивача та його представника належними та допустимими доказами. В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] , яка є матір"ю позивача, суду пояснила, що її син разом із відповідачкою під час шлюбу проживали у квартирі [ADDRESS] , яку, як вона зазначає, вони купили. У 2014 році син із відповідачкою розлучилися, оскільки були конфлікти. Після розлучення вона приїздила до сина. Навесні 2019 року син подзвонив їй та сказав що не може потрапити до квартири, викликали спеціалістів. В квартирі на той час не було деяких речей. Відповідачку вона не бачила два роки. Зараз у сина нова родина і на даний час крім спірної квартири їм нема де жити. Свідки [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо зазначили, що проживають по сусідству, та не бачили [PERSON] останній час, скільки саме вказати не можуть. При цьому вказали, що у квартирі не бували. Свідок [PERSON] , який є приятелем позивача, та за його участю було складено акт про непроживання відповідача у вказаній квартирі, підтвердив факт складання акту, та те що квартира на час складення акту була порожня. Пояснив,що позивач та відповідач розлучилися у 2014 році але після цього ще деякий час проживали разом, а приблизно рік він відповідачку не бачив,та де вона знаходилась йому невідомо. На питання уточнив, що він живе неподалік, та відповідача він не бачив на вулиці. Свідок [PERSON] , яка є знайомою [PERSON] , та приймала участь при складанні акту про не проживання [PERSON] у квартирі, підтвердила факт складання вказаного акту, а саме що квартирі не було речей та [PERSON] була відсутня у квартирі. При цьому вказати скільки саме часу була відсутня [PERSON] та з яких причин вона не може. Також у судовому засіданні були допитані свідки за клопотанням відповідача. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є подругою [PERSON] з 1995 року. Знайома також і з позивачем. Вона дуже часту бувала у них гостях. З літа 2017 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати окремо, саме [PERSON] пішов з квартири, і після цього вона його вже не бачила. З лютого 2019 року [PERSON] у квартирі не проживала, а коли повернулася то не могла потрапити до квартири. У квітні 2019 року вони зустрілися із [PERSON] та вона розповіла про обставини які сталися із квартирою, а саме що у неї немає ключів і вона не може потрапити до квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , проживає у квартирі 3 з 2016 року. Добре знає [PERSON] , бувала у неї у квартирі, але [PERSON] не бачила. У лютому 2019 року бачила [PERSON] , а потів у квітні 2019 року зустріла [PERSON] та дізналась, що вона не може потрапити до квартири. Влітку 2018 року вони разом із [PERSON] висаджували квіти. Зараз у квартирі ніхто не проживає, двері зачинені. Свідок [PERSON] , який є сином відповідачки, суду пояснив, щодо спірної квартири заселился коли йому було 7-8 років. До лютого 2019 року мати постійно проживала у цій квартирі, а потім поїхала працювати за кордон. До цього [PERSON] біля року взагалі до квартири не приходив. Коли мати поїхала за кордон на роботу, вони домовился, що він поживе у квартирі, щоб доглядати за речами. 03 квітня 2019 року прийшов [PERSON] та став вимагати щоб він звільнив квартиру за сутки. Коли він виїжджав з квартири усі речі були на місті, та [PERSON] затвердив, що за речі не треба хвилюватися, все буде на місті. Приходили люди та поміняли замки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. На підтвердження своїх вимог позивач надав акт, складений комісією із [PERSON] та [PERSON] , які також були допитані у якості свідків. Проте, зазначений акт, як і покази свідків про не проживання [PERSON] у спірному житловому приміщенні, не підтверджують підстав для задоволення позовних вимог. Зі змісту досліджених судом доказів не можливо зробити однозначний висновок, що [PERSON] не проживає у спірному житлі понад шість місяців без поважних причин. Натомість із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталася в 2017-2018 роках до компетентних органів з питань неналежного опалення житлового приміщення, оплачувала комунальні послуги. Зміст показань допитаних судом свідків зі сторони відповідача зводиться до того, що [PERSON] працює за кордоном, але цікавиться житловим приміщенням. Коли приїхала до України, відвідала місце реєстрації, але не проживає на теперішній час в ньому через непридатність житла для проживання, а також перешкоди, які унеможливлюють її потрапляння до квартири. З наведеного вище суд дійшов висновку, що відповідач ніколи не втрачав інтересу до житла, а матеріали справи не містять безумовних доказів, що підтверджують викладені в позові факти, оскільки саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Окрім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» роз`яснено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Виходячи із наведеного, суд встанов, що [PERSON] на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі, ніколи не втрачала до неї інтересу, причини її тимчасового не проживання у ній є поважними у зв`язку з працевлаштуванням за кордоном, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд не стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed