Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Бериславського районного суду Херсонської області з цивільним позовом до [PERSON] про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло серія ЯЯЯ №397184, видане Бюро приватизації житла 24.02.2006 року за №5096 на квартиру [ADDRESS] на ім»я [PERSON] Павлорвича, скасування запису у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що в листопаді 2017 році звернулась до Бериславської міської ради з метою приватизації частини трикімнатної квартири №40, в якій проживає вона та її син, розташованої за адресою м. Берислав вул. Губайдуліна, буд. 67. В приватизації їй було відмовлено, в звязку з тим, що дана квартира вже приватизована відповідачем по справі у 2006 році повністю, відповідно до розпорядження від 24.02.2006 року, про що в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно внесений відповідний запис. Вважає, що приватизація квартири проведена з порушенням її права на приватизацію житла, рішення є незаконним, і, відповідно, видане свідоцтво про право власності на вищезазначене нерухоме майно ЯЯЯ № 397184, видане Бюро приватизації житла 24.02.2006 року за № 5095 є таким, що підлягає скасуванню. Просить суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло видане відповідачу, скасувати запис в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та стягнути витрати на сплату судового збору. В судовому засіданні позивачка та її представник за дорученням [PERSON] позов підтримали у повному обсязі з підстав зазначених у ньому. Позивачка суду пояснила, що вирішила приватизувати належну її частку у квартирі за адресою: [ADDRESS] у зв»язку з чим звернулась до Бериславської міської ради. У відповіді Бериславської міської ради її запропоновано звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки квартира приватизована у 2006 році відповідачем. Про приватизацію трикімнатної квартири в 2006році я нічого не знала.В процесі збору документів для звернення до суду, виявилося, що Бериславське бюро приватизації житла в лютому 2006 року видало [PERSON] свідоцтво про право власності на житло на підставі розпорядження від 24 лютого 2006року. Свідоцтво підписано керівником бюро [PERSON] На підставі вказаних документів внесено запис в Державний реєстр. При вивченні змісту свідоцтва, виявилося, що в свідоцтві ніяк не відображено, що ця квартира трикімнатна, а у приватну власність відповідачу може передаватися лише кімната, яка була виділена рішенням Бериславського районного суду 9 листопада 199З року. Площа кімнати, яка була виділена рішенням суду [PERSON] , складає 12.8 кв. метрів, а її, [PERSON] дві кімнати 17.2 кв. м та 9.3 кв.м. В свідоцтві про право власності на житло на ім'я [PERSON] вказано, що загальна площа квартири на праві приватної власності складає 24.4 кв, метрів. Просить задовольнити позов. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач 12.01.2018 року подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. Свою позицію обґрунтовує наступним: 09.11.1993 року рішенням Бериславського районного суду був змінений договір найму житлового приміщення в квартирі [ADDRESS], виділено в користування [PERSON] жилі кімнати 17,2 кв.м і 9,3 кв.м, а за ним залишено одну жітлову кімнату розміром 12,8 кв.м., інші приміщення квартири, окрім жилих, залишені у загальному користуванні. Зобовязано КП «Бериславська ЖЕК -1» укласти з кожним із сторін окремі договори житлового найму. Рішення було виконано. Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого Бюро приватизації житла 24.02.2006 року за № 5095, йому [PERSON] на праві приватної власності належить одна кімната площею 12.8 кв.м. у квартирі [ADDRESS], відносно чого не заперечувала [PERSON] Згідно рішення Бериславського районного суду Херсонської області суду від 12.11.2012 року зобовязано [PERSON]О не чинити перешкоди у користуванні належної йому на праві приватної власності житлової кімнати розміром 12,8 кв.м та вселити його до даної кімнати. Вважає, що саме із дати прийняття судового рішення у вищезазначеній справі про усунення перешкод у користуванні власністю та зустрічним позовом [PERSON] до нього про виконаня обовязків почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких претензій [PERSON] до [PERSON] Вважає, що позивач пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло видане Бюро приватизації житла 24.02.2006 року за № 5095, оскільки їй було відомо про наявність даного свідоцтва виданого на імя відповідача на час розгляду справи в суді 12.11.2012 року. Наполягає на застосуванні загальної позовної давності до вимог, що стосуються захисту його права власності. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку позовної давності та не порушення ним прав позивачки при приватизації квартири. У запереченнях на заяву відповідача [PERSON] зазначила, що викладені в заяві відповідача доводи не відповідають змісту позовної заяви. Обгрунтовує свою позицію наступним: їй не було відомо про приватизацію трикімнатної квартири ні в 2006 році ні в 2012 році, коли відбувався суд. Вважає, що про порушення свого права вона дізналася у листопаді 2017 року, коли отримала відмову в реалізації свого права на приватизацію житла від Бериславської міської ради, а твердження відповідача про сплив строку позовної давності для її звернення до суду з підстав захисту її права на приватизацію житла є безпідставними. Просила суд відмовити у задоволенні заяви відповідача в повному обсязі. Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.. Вимоги ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Судом було роз'яснено право сторонам по справі заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони наголошували на тому, що надали до справи всі наявні в них докази. Судові органи, здійснюючи правосуддя, на засадах верховенства права забезпечують захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, інтересів суспільства і держави. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Заслухавши сторони по справі та представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, інвентарної справи, оглянувши матеріали цивільної справи №2101/2904/2012, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що вимоги позову не підлягають задоволенню з наступних підстав. 09.11.1993 року рішенням Бериславського районного суду змінений договір найму житлового приміщення в квартирі [ADDRESS], виділено в користування [PERSON] жилі кімнати 17,2 кв.м і 9,3 кв.м, а за [PERSON] залишено одну кімнату житловою площею 12,8 кв.м., інші приміщення квартири, окрім жилих, залишені у загальному користуванні. Зобовязано КП «Бериславська ЖЕК -1» укласти з кожним із сторін окремі договори житлового найму. На виконання даного рішення КП «Бериславський ЖЕК-1» уклав окремі договори найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] (а.с.23). 20.07.1994 року розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бериславського РУЮ Херсонської області розблено відповідний запис №112. (а.с.15). Згідно рішення Бериславського районного суду Херсонської області суду від 12.11.2012 року усунуто перешкоди [PERSON] в користуванні належної йому на праві особистої власності кімнати розміром 12.8 кв.м, що знаходиться в квартирі [ADDRESS], шдяхом вселення [PERSON] в кімнату рощзміром 12.8 кв.м, що знаходиться в квартирі [ADDRESS]. Зобовязано [PERSON]О не чинити перешкод [PERSON] у користуванні належної йому на праві приватної власності кімнати розміром 12,8 кв.м, що знаходиться в квартирі [ADDRESS] та видати [PERSON] дублікат ключів від вхідних дверей квартири. У зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про вирішення обовязків в натурі відмовлено (а.с.24-25). Згідно ст.9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 1 ст. 2 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) встановлено, що до обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У відповідності до ч. 1 ст. 21 ЦК України та ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 24.02.2006 року за № 5095 Бюро приватизації житла посвідчує, що об»єкт - квартира №40 загального заселення, розташована в м.Бериславі по вул.Губайдуліна,67 належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності. У цілому складається з однієї кімнати, загальна площа квартири становить 24.4 кв.м. ( а.с.9). Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Стаття 345 ЦК є загальною, оскільки відсилає до спеціального приватизаційного законодавства України. Умови одержання фізичними та юридичними особами державного майна та майна, що є в комунальній власності, визначаються Законом України "Про Державну програму приватизації", Законом України "Про приватизацію державного майна", Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Законом України "Про приватизаційні папери", Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", Земельним кодексом України та іншими законодавчими й нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення . Таким чином, для участі в приватизації необхідно дотримання двох умов: постійне проживання у приміщенні, яке підлягає приватизації та його особисте звернення до органів приватизації. Згідно з п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян - громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру(будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Наведені вище норми вказують на те, що участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію. Законність вселення, проживання та реєстрації відповідача у спірній квартирі в ході розгляду даної справи ніким не заперечувалася та підтверджується рішенням суду від 12.11.2012 року. 09.03.2006 року [PERSON] зареєстрував своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно якого відповідачу у квартирі спільного заселення за адресою: [ADDRESS] йому на праві приватної власності належить частка власності 1/1 (а.с.10). 10.11.2017 року відділ приватизації Бериславської міської ради було відмовлено позивачці [PERSON] у приватизації належних її кімнат у квартири, оскільки 09.03.2006 року дана квартира приватизована відповідачем, у зв»язку з чим рекомендовано позивачці звернутися до суду з позовом про захист порушених прав (а.с.6). Допитана в судовому засіданні у якості свідка за клопотанням позивачки та її представника. Технік КП «Херсонське БТІ» [PERSON] суду пояснила, що саме БТІ проводило заміри площі у даній квартирі при приватизації частки [PERSON], житлова кімната мала площу 12.8 кв.м, а зазначена у свідоцтві на приватизацію житла загальна площа 24.4 кв. м складається з житлової площі 12.8 кв.м та решти приміщення, що знаходиться у загальному користуванні відповідно до його частки. Всі документи є у Інвентарній справі, яку надає суду для огляду. Позивачці безпідставно відмовлено у приватизації, оскільки при приватизації її з її сином перейдуть житлові кімнати площею 17.2 та 1.9 кв.м та решта нежитлового приміщення залишеного у загальному користуванні. З урахуванням приватизованої частки [PERSON] та частки позивачки по справі у цілому площа буде відповідати площі квартири №40 розташованої в м.Бериславі по вул.Губайдуліна,67, а саме: загальна площа 39.78 кв.м, житлова площа 26.5 кв.м. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми, та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обовязки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Згідно з ч.5 цієї статті до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобовязання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Однією з обовязкових умов визнання договору недійсним є порушення у звязку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд, розглянувши на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 р. справу №6-94цс13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. В силу ч. 1ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно із ч. 2 ст.16, ч. 1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. З наведеного вище вбачається, що відповідачем правомірно приватизовано частку у квартирі№40 розташованої в м.Бериславі по вул.Губайдуліна,67, при цьому не були порушені права позивачки у справі. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У позовній заяві та в судовому засіданні позивачкою не визначено жодної правової підстави, передбаченої нормами ЦК, для визнання недійсними приватизації спірного житла, а тому суд вважає дані вимоги не обґрунтованими та недоведеними у судовому засіданні. Окрім цього згідно ст.257 Цивільного Кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267 того ж Кодексу визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові. Якщо суд визначає поважними причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. В судовому засіданні встановлено, що про наявність свідоцтва про право власності на житло виданого Бюро по приватизації житла 24.02.2006 року позивачці було відомо, оскільки право власності та правовідносини які виникають з права власності відповідача [PERSON] були предметом розгляду у судовому засіданні по справі №2101/2904/2012 за первинним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю і вселення та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про виконання обов»язку в натурі, але клопотання про поновлення строку позивачка суду не заявляла. Позивач [PERSON]. звернувся до суду з заявою про сплив позовної давності, що є також підставою для відмови у позові. Суд також вважає, що позивачкою невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Outcome: dismissed