Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Красноармійський міжрайонний прокурор звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про визнання наказу про звільнення незаконним та скасування його, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] з 16.09.2013 року працював на ДП «ВК Краснолиманська» на посаді машиніста електровоза З-го розряду. Звільнений на підставі п. 4 ч.І ст.40 КЗпП України, тобто за ініціативою власника у зв'язку з прогулами. Проте, звільнення [PERSON] з ДП «ВК «Краснолиманська» прокурор вважає незаконним з таких підстав. У відповідності до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважної причини. [INFO] року [PERSON] - дружина [PERSON] та мати спільних дітей, померла. У зв'язку з її смертю [PERSON] виховує двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] самостійно, а отже до нього застосовуються гарантії трудового законодавства. Відповідно ст. 186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 5, 176, 177, частинами третьою - восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182- 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері. Так, згідно ч. З ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Наказ про звільнення [PERSON] отримав 03.02.2014 разом з листом від ДП ВК «Краснолиманська» №01/1 1-293 від 30.01.2014, у зв'язку з чим прокурор вважає, що строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України не пропущений. [PERSON] через матеріальний стан не спроможній самостійно захищати свої законні права та інтереси, через те, що він був звільнений з роботи, не має доходу та виховує двох неповнолітніх дітей. Крім того, [PERSON] у 2011 році уклав договір з ПАО «Райфайзен Банк Аваль» про надання коштів в розмірі 17000,00грн. для лікування хворої[PERSON] Графік погашення боргу був складений з 2011 по 2016 рік. Отже, на даний час [PERSON] не має можливості звернутися до суду самостійно, Враховуючи викладене, прокурор просить визнати звільнення з роботи [PERSON] на підставі п.4 ч.І ст. 40 КЗпП України незаконним, скасувати наказ про звільнення, та поновити [PERSON] на роботі у ДП ВК «Краснолиманська» на посаді машиніста електровоза З-го розряду та стягнути з відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.11.2013 року по 25.02.2014 року (після уточнення а.с.70) за 76 робочих днів в розмірі 14250 грн. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні прокурор, що діє в інтересах позивача і позивач [PERSON] повністю підтримали змінені позовні вимоги та просили їх задовольнити . Крім того, позивач [PERSON] суду пояснив, що 27.11.2013 року він вийшов на роботу, згідно графіку. Начальник дільниці йому сказав, що закрито його табельний номер і йому потрібно звільнятись, йому пропонувати підписати заяву про звільнення за власним бажанням,написану іншою особою, але він відмовився. В відділі кадрів у нього забрали електронну картку і він не мав більше допуску до робочого місця, хоча неодноразово приходив та дзвонив на підприємство. В грудні 2013 року він звертався з заявою в міліцію та прокуратуру з приводу того, що його не допускають до роботи, звертався також в Державну інспекцію з праці, писав листи на ім'я генерального директора ДП ВК «Краснолиманська», але це не дало позитивних результатів. 03.02 2014 року він отримав від відповідача лист і копію наказу №289 К від 29.01.2014 року про звільнення його за прогули. На профспілковий комітет з питання звільнення його не викликали, пояснень у нього ніхто не брав. Про те, що його дружина померла і він один виховує двох малолітніх дітей начальник дільниці ШТ-1 Овсієнко Є.І. знав, знали про це і члени профспілкової організації, але ніхто не звернув на це увагу при його звільненні. Представник відповідача Попов С.Г., що діє за дорученням, змінені позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що вважає звільнення позивача [PERSON] законним і обґрунтованим, оскільки той допустив прогули без поважних причин. Що сталось з позивачем 27.11.2013 року і чому його не допустили до роботи, представник відповідача пояснити не зміг. Про те, що позивач один виховує двох малолітніх дітей, на час його звільнення, адміністрації підприємства не було відомо. Тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] з 16.09.2013 року працював на ДП «ВК Краснолиманська» на посаді машиніста електровоза З-го розряду. Звільнений згідно наказу № 289 К від 29.01.2014 року за вчинення прогулів без поважних причин з 27.11.2013 року за ст.40 п.4 КЗпП України (а.с.8-9,10). Згідно свідоцтва про смерть, дружина позивача [PERSON] померла [INFO] року у віці 32 років.(а.с.11) . На цей час позивач проживає за адресою: [ADDRESS], разом з двома малолітніми дітьми - сином [PERSON], [INFO] та донькою [PERSON], [INFO] (а.с.12,13) , знаходиться на обліку в УПФ в м. Красноармійську і Красноармійському районі та отримує пенсію в разі втрати годувальника(а.с.71,72). Із пояснень позивача [PERSON] вбачається, що з 27 листопада 2013 року його не допустили до роботи, закрили його табельний номер та відібрали електронну картку , без якої він не мав можливості пройти на робоче місце, змушуючи звільнитись за власним бажанням, а 29.01.2014 року звільнили за прогули без поважних причин, не запропонувавши йому написати пояснення з приводу його відсутності на робочому місці та не запросивши його на засідання профспілкового комітету для вирішення питання про законність його звільнення. В зв»язку з чим, він звертався до Красноармійського МВ ГУМВС України в Донецькій області, до Красноармійської міжрайонної прокуратури з заявами про захист його прав та про порушення кримінальної справи щодо посадових осіб підприємства, які допустили його незаконне звільнення, що підтверджується листами, наданими суду прокурором та витягом з кримінального провадження №12014050410000275 про порушення кримінального провадження щодо посадових осіб ДП ВК «Краснолиманська» за грубе порушення законодавства про працю та незаконне звільнення [PERSON] з роботи(а.с.58-69). Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважної причини. Разом з тим, представником відповідача не надано доказів того, що звільнення позивача [PERSON] є законним. Відсутнє підтвердження того, що перед звільненням позивачеві було запропоновано дати пояснення з приводу відсутності його на робочому місці , що позивач належним чином викликався на засідання профспілкової організації підприємства при вирішенні питання про його звільнення. Із наданого суду акту від 4.12.2013 року( не завіреного належним чином) вбачається, що в цей день комісія у складі начальника ШТ-1 Арсіенко Є.І., заступника начальника ШТ-1 Моісєєнко О.А. та члена профспілкового комітету Туроверова Я.М. виїздила за місцем проживання машиніста електровозу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з приводу його відсутності на роботі, але за місцем проживання його не виявилось(а.с.73), але цей акт суд не може прийняти як доказ того, що позивач був належним чином повідомлений про приїзд комісії, тим більше, що проживає позивач в квартирі [ADDRESS], а не квартирі [ADDRESS]. Неналежним доказом по справі є акт від 06.01.2013 року про те, що позивач [PERSON] був в телефонному режимі повідомлений про дату та час засідання профспілкового комітету з питання його звільнення за прогули(а.с.75), оскільки дата складання цього акту 06.01.2013 року, в той час позивач ще не працював на підприємстві відповідача. Крім того, на самому акті відсутні підтвердження, з якого телефону і о котрій годині було зроблене таке повідомлення.(а.с.75). Не враховані адміністрацією підприємства і профспілковим комітетом підприємства при звільненні позивача і вимоги ст. 186-1, 184 КЗпП України. Відповідно ст. 186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 5, 176, 177, частинами третьою - восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182- 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері. Згідно ч. 3 ст.184 КЗпП України звільнення одиноких матерів( в цьому випадку батька) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наказ про звільнення з роботи позивача [PERSON] №289 К від 29.01.2014 року по Державному підприємству "Вугільна компанія "Краснолиманська" щодо [PERSON], звільненого за п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню. Позивача [PERSON] слід поновити на попередньому місті роботи на посаді машиніста електровозу 3-го розряду на Державному підприємстві "Вугільна компанія " Краснолиманська" з 27.11.2013р, задовольнивши, таким чином , його вимоги в цій частині повністю. Також, підлягають повному задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.11.2013 року по день розгляду справи в суді, тобто по 21.03. 2014 року у розмірі 14250 грн., із розрахунку: за 76 робочих днів х 187,50 грн.(середньоденний заробіток, згідно довідки а.с.29) = 14250 грн. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України з відповідача- Державного підприємства Вугільна компанія „Краснолиманська на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду у відповідності зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved