Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила: -визнати недійсним та скасувати рішення Київської міської ради № 180/1390 від 15.04.2004 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 452 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; -визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, площею 452 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, виданий на ім'я [PERSON]; -визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою, площею 452 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку. В обґрунтування позову, зазначено про те, що позивач є власником земельної ділянки, площею 0,1003 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], яку успадкувала після смерті діда [PERSON] Станом на 2004 рік у користуванні позивача знаходилась суміжна земельна ділянка, площею 0,0488 га, що розташована єдиним масивом за вказаною вище адресою, яка є спірною. Спірна земельна ділянка знаходились у постійному користуванні діда позивача - [PERSON] Згідно заповіту [PERSON], складеного 13.05.1987 року, останній все належне йому майно на випадок своєї смерті заповів позивачу [PERSON] Після смерті діда [PERSON], позивач оформила спадкові права на земельну ділянку, площею 0,1003 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], а спірна земельна ділянка, площею 0,0488 га, перейшла до позивача у постійне користування. Рішенням Київської міської ради № 180/1390 від 15.04.2004 року спірну земельну ділянку, площею 452 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], передано у власність відповідача [PERSON] Позивач зазначає, що вказане рішення прийнято Київською міською радою з порушенням положень ст. 116 Земельного кодексу України, оскільки спірна земельна ділянка на момент такої передачі вільною не була, перебувала у користуванні позивача, жодного рішення про вилучення із користування у [PERSON], або у позивача вказаної земельної ділянки компетентним органом не приймалось. У зв'язку із вказаними обставинами, позивач звернулась до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, викладені у позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради у судове засідання не з'явився, надавши до суду письмові заперечення по суті позовних вимог, а також заяву про застосування строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позов є необґрунтованим та безпідставним. Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 718 від 07.06.1955 року в частині земельної ділянки у кварталі № 2382, [ADDRESS] (згодом [ADDRESS]), вирішено зареєструвати за землекористувачем земельну ділянку, площею 910 кв.м., та вилучити у землекористувача та зарахувати до міськземфонду земельну ділянку, площею 549 кв.м., у зв'язку із чим обставини, на які посилається позивач щодо перебування у постійному користуванні її діда [PERSON] земельної ділянки, площею 0,1491 га, не відповідають дійсності. Крім того, матеріалами цивільної справи стверджується, що земельна ділянка, надана відповідачу, виділялась за рахунок міських земель, не наданих у власність чи у користування. Відповідач вказує на те, що позивачу було достовірно відомо про виділення відповідачу спірної земельної ділянки у 2004 році, що стверджується матеріалами справи, у зв'язку із чим також просив застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши, що [PERSON] на підставі оплатного правочину, вчиненого відповідно до вимог закону, придбала земельну ділянку та будинок за адресою: [ADDRESS], а тому в силу вимог закону [PERSON] є добросовісним набувачем майна. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718 «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Кагановичського району» затверджено представлені матеріали Київським міським Бюро технічної інвентаризації по обліку земель забудованих кварталів, зокрема кварталу № 2344 ([ADDRESS], в подальшому адресу змінено на вул. [ADDRESS]). Вирішено зареєструвати за землекористувачами забудованих кварталів землі загальною площею 472347 кв.м., утриматись від реєстрації з причин відсутності документів у землекористувачів - 53541 кв.м. Відповідно до додатку до рішення Виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718, за землекористувачем земельної ділянки [ADDRESS] (в подальшому адресу змінено на вул. [ADDRESS]) зареєстровано 910 кв.м., а земельна ділянка, площею 549 кв.м. - підлягає вилученню та заліченню до міськземфонду (т. 1 а.с.38,39). 30.09.1955 року на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718, Київським міським бюро технічної інвентаризації зареєстровано за [PERSON] земельну ділянку, площею 910 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 15). 13.05.1987 р. [PERSON] складено заповіт, відповідно до змісту якого на випадок своєї смерті останній заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, та все те, на що за законом заповідач буде мати право, [PERSON] (т. 1 а.с. 233, 234). Згідно бази даних Державного земельного кадастру станом на 05.12.2000 року, земельна ділянка з кодом 79215012, що розташована за адресою: [ADDRESS], обліковувалась за землекористувачем [PERSON] на підставі технічного звіту по інвентаризації. 10.04.2001 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.01.2001 року Київським міським управлінням земельних ресурсів видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,1003 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 6). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що оскільки до моменту смерті її діда - [PERSON] земельна ділянка, площею 549 кв.м. у останнього фактично вилучена не була та знаходилась у його постійному користуванні, а після смерті - в порядку спадкування право постійного користування вказаною земельною ділянкою перейшло до позивача, Київська міська рада не мала законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення № 180/1390 від 15.04.2004 року про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] Постановою Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562-ХІІ введено в дію Земельний кодекс Української РСР 1990 року (в подальшому - Земельний кодекс України). Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992 року «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджені форми державних актів на право власності на земельні ділянки та право постійного користування землею. Абзацом третім пункту п'ятого постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562-ХІІ (зі змінами, внесеними Законом України від 05.05.1993 року № 3180-ХІІ), визначено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Згідно із ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України 1990 р., право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. Право власності на змелю або право користування виникає після встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і отримання документа, який посвідчує це право ( ч.1 ст. 22 Земельного кодексу України 1990 р). За змістом положень ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України в редакції, що діяла з 01.01.2002 року по 02.05.2009 року, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Матеріали цивільної справи не містять доказів в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, які б свідчили про наявність у позивача документа, що посвідчував би її право на постійне користування спірною земельною ділянкою. Також не містять матеріали справи належних та допустимих доказів в обґрунтування обставини, на які посилається позивач, щодо перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні її діда - [PERSON] Навпаки, аналізуючи зміст рішення Виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718, можна зробити висновок, що земельна ділянка, площею 549 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] (в подальшому № 92), тобто та, яка перебувала у користуванні землекористувача [PERSON], підлягала вилученню у останнього та заліченню до міськземфонду саме з причин відсутності документів у землекористувача на вказану площу земельної ділянки, а вилучені лишки земельної ділянки - залишено користувачу у тимчасове користування ( п. 3 рішення). Суд критично ставиться до доказу, наданого позивачем в обґрунтування обставин успадкування [PERSON] спірної земельної ділянки, площею 549 кв.м., яка входила до складу земельної ділянки, площею 910 кв.м., що була зареєстрована за [PERSON], якии є свідоцтва пропрао на спадщину за законом від 09.11.1960 року, оскільки зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що [PERSON] успадкував після смерті батька [PERSON] домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Даних щодо спадкування земельної ділянки вказане свідоцтво не містить. Пунктом 18 рішенням Київської міської ради № 180/1390 від 15.04.2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», затверджено проект відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на [ADDRESS]. Передано [PERSON], за умови виконання п. 18.1 рішення, у приватну власність земельну ділянку, площею 0,05 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови (т. 1 а.с. 71). Згідно положень ст. 116 Земельного кодексу України, в редакції, що діяла на момент прийняття Київською міською радою оскаржуваного рішення, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 118 Кодексу визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам. Так, передача земельних ділянок у власність провадиться після затвердження проекту відведення земельної ділянки. Матеріали справи містять копію проекту відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на [ADDRESS], розробленого Госпрозрахунковим регіональним центром земельного кадастру та приватизації землі (т. 1 а.с. 74-163). Відповідно до матеріалів вказаного проекту, зокрема, висновків відповідних органів та служб, земельна ділянка надається [PERSON] за рахунок земель, які було вилучено рішенням Виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1955 року № 718 ([ADDRESS]) із землекористування у гр. [PERSON] Оскільки документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою, не виявлено, вказані землі слід вважати міськими землями, не наданими у власність чи користування. Зазначена обставина підтверджується також і листом Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 12.06.203 року (т. 1 а.с. 205). Крім іншого, судом встановлено, що відповідно до договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 13.05.2014 року, укладених між [PERSON] [PERSON], посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими номерами 637, 638 [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, площею 0,0452 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] а, а також на житловий будинок, розташований на зазначеній земельній ділянці (т. 1 а.с. 179,180). Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку зареєстровано 13.05.2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 181). Тобто, в силу диспозиції ч. 1 ст. 388 ЦК України [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Згідно із ст. 6 Закону України "Про столицю України місто-герой Київ" місцеве самоврядування у м. Києві здійснюється територіальною громадою міста, в тому числі, через Київську міську раду. Положення ч. 1,2 ст. 59 та ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлюють, що місцеві ради здійснюють повноваження власниками комунального майна, зокрема, вирішують питання передачі цього майна в оренду шляхом прийняття нормативних актів у формі рішень. Також нормами Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплена виключна компетенція пленарних засідань сільських, селищних, міських рад стосовно вирішення питань регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону). З аналізу вказаних вище норм закону, вбачається, що вирішення питань про передачу землі у власність чи користування є виключним правом ради, як суб'єкта права власності на землю. З урахуванням вищевикладеного, вимог діючого законодавства, відповідно до якого право користування на земельні ділянки не визнається, а набувається в установленому діючим законодавством порядку і вирішення питань про передачу землі у власність чи користування є виключним правом ради, як суб'єкта права власності на землю, як того вимагають приписи Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання за нею права користування спірною земельною ділянкою не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Згідно змісту та вимог ст. ст. 27,31,57,58,59,60,62 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. В силу положень ст. 155 Земельного кодексу України, державний акт на право власності на земельну ділянку визнається недійсним у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги не є доведеними, обставини, на які посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог не знайшли свого ствердження належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України в ході розгляду даної цивільної справи, у зв'язку із чим у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. В частині заяви представників відповідачів про застосування строків позовної давності суд зазначає, що відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а тому відмова в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності на підставі ст. 267 ЦК України може мати місце лише за умови, якщо позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача. Недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed