Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в Хмільницький міськрайонний суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишина Ольга Петрівна про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності, витребування майна з незаконного чужого володіння. Позов мотивований тим, що 03.08.1980 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, протягом якого вони набули у спільну сумісну власність подружжя нерухоме майно. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому частку вказаного нерухомого майна, яке останній заповів відповідачу [PERSON] . В грудні 2017 року позивачу стало відомо про те, що її донька [PERSON] в нотаріальному порядку оформила право власності на вказане нерухоме майно, в тому числі на належну їй частку в спільному сумісному майні, що було набуте за час шлюбу зі спадкодавцем [PERSON] . Вважаючи, що це порушує її права та інтереси, [PERSON] просить визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1134 та № 1142 від 15.12.2015 року, згідно яких відповідач [PERSON] є спадкоємцем нерухомого майна, визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку нежитлових будівель та споруд загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходяться в [ADDRESS] , земельної ділянки площею 0,9913 га, кадастровий №0510900000:00:001:0365, а також витребувати у відповідача [PERSON] 50/100 часток спірних нежитлових приміщень площею 1129,4 кв.м., земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий №0510900000:00:001:1439, у [PERSON] - 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS] (склад літ. «В» загальною площею 42,6 кв.м.). Ухвалою суду від 21.09.2020 справу прийнято до провадження суддею Павлюк О. О., відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 30.10.2020 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому визнала позов та фактичні обставини, за яких позивачу стало відомо про існування оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину (т.1 а.с. 198). 17.09.2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 80-84), в якому він заперечує проти задоволення позову у зв`язку з безпідставністю вимог, законністю набуття ним майна на підставі нотаріально посвідчених договорів. Крім того, вказав на пропуск строку звернення до суду з даним позовом. Крім того, 30.10.2020 (т. 1 а.с. 188-189) подав до суду письмову заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідач [PERSON] у поданій 20.11.2020 заяві (т. 1 а.с. 218) визнав позов в частині визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку нежитлових будівель та споруд і земельної ділянки в [ADDRESS] . В частині вимог відносно [PERSON] щодо задоволення позову не заперечив. Згідно з заявою позивача від 20.11.2020 [PERSON] відмовилася від позову в частині витребування у [PERSON] 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS] (склад літ. «В» загальною площею 42,6 кв.м.), просила закрити провадження у даній справі в цій частині. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишина Ольга Петрівна згідно з поданою заявою від 11.12.2020 (т. 1 а.с. 233) просила розгляд справи проводити у її відсутність, заперечень щодо позову вона не має. Ухвалою суду від 11.12.2020 закрито провадження у частині позовних вимог про витребування у [PERSON] 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, її представник просили позов задовольнити за обставин, зазначених у ньому. Відповідач [PERSON] , його представник в ході судового розгляду проти задоволення позову заперечили за обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та інших письмових заявах по суті спору, що містяться в матеріалах справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , третя особа Юрчишина О. П. у судові засідання не з`являлися, згідно з поданими заявами просили розгляд справи проводити за їх відсутності, висловивши свою позицію щодо спору у відповідних письмових заявах, що містяться в матеріалах справи. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, встановив наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини. 03.08.1980 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 108, після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 19, т. 1). 03.02.1997 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] (т. 1 а.с. 247), а 08.09.2000 року проведено державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи [PERSON] (т. 1 а.с. 88). [PERSON] помер [INFO] у віці 56 років в місті Хмільнику Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.20, т.1). За життя [PERSON] набув у власність, зокрема, наступне нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 2229,6 кв.м., що розташовані по [ADDRESS] , до складу яких входить: майстерня літ. "А", загальною площею 1129,4 кв.м., навіс літ. "а", кузня літ. "Б", загальною площею 83 кв.м., склад літ. "В", загальною площею 136,5 кв.м., склад літ. "в", убиральня літ. "Д", естакада літ. "Ж", майстерня літ. "М", М1", "М2", загальною площею 880,7 кв.м. ганок, криниця літ. "К", криниця літ. "Н", огорожа номер 1, огорожа номер 2, огорожа номер 3, ворота номер 4, що підтверджується: декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 26.12.2011 року; свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 744097, серія та номер: САЕ 873890, САЕ 873891 виданим 25.02.2013 року (індексний номер: 744097) зареєстрованого у реєстраційній службі Хмільницького міськрайонного управління юстиції Вінницької області; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер витягу: 744676 від 25.02.2013 року (копії а.с. 21-26, т.1); земельну ділянку кадастровий №0510900000:00:001:0365 для комерційного використання площею 0,9913 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 219439 від 18.01.2010 року, виданим на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстраційний № 2467 від 04.10.2006 року та витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу НВ-0503559062015 від 20.11.2015 року, державна реєстрація земельної ділянки 18.01.2010 року (а.с. 27-28, т.1). [PERSON] згідно з заповітом від 26.04.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишиною О.П., зареєстрованим у реєстрі за № 257, все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів - [PERSON] , [INFO] (а.с. 85, т.1). Листом приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиної О.П. № 35/01-16 від 19.02.2020 року (т.2 а.с. 58) повідомлено, що після смерті [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа № 18/2015, копія якої досліджена судом. При цьому, з матеріалів спадкової справи № 18/2015 встановлено, що 05.05.2015 року заяву про прийняття спадщини подала донька померлого [PERSON] - [PERSON] (а.с. 62, т.2). [PERSON] 01.09.2015 року подала нотаріусу заяву про відмову від одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та про те, що їй відомий зміст заповіту [PERSON] (а.с. 74, т. 2). При цьому позивачу роз`яснено право відкликати таку відмову протягом строку для прийняття спадщини, а також роз`яснено зміст ст.ст. 1241, 1273-1285, 1307 ЦК України. Також за матеріалами спадкової справи № 18/2015 судом встановлено, що 15.12.2019 року [PERSON] приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишиною О.П. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого [PERSON] , в тому числі: свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житлові будівлі та споруди розташовані по [ADDRESS] до яких входить: майстерня літ. "А", загальною площею 1129,4 кв.м., навіс літ. "а", кузня літ. "Б", загальною площею 83 кв.м., склад літ. "В", загальною площею 136,5 кв.м., склад літ. "в", убиральня літ. "Д", естакада літ. "Ж", майстерня літ. "М", М1", "М2", загальною площею 880,7 кв.м. ганок, криниця літ. "К", криниця літ. "Н", огорожа номер 1, огорожа номер 2, огорожа номер 3, ворота номер 4, зареєстровано у реєстрі за № 1134 (т.2 а.с. 109); свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для комерційного використання площею 0,9913 га, кадастровий № 0510900000:00:001:0365, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано у реєстрі за № 1142 (а.с.137, т. 2). Згідно договору дарування частки нерухомого майна від 19.09.2017 року [PERSON] передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняв у дарунок - 53/100 часток з належних дарувальнику 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по [ADDRESS] . Відчужувана за договором частка складається з: майстерні загальною площею 1129,4 кв.м., зазначеної в документі, що посвідчує право власності літерою "А" та навісу літера "а", та становить 520/1000 часток від цілого об`єкту нерухомого майна. Даний договір 19.09.2017 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 13497905109 (а.с. 44-45, т.1). Також, згідно договору дарування земельної ділянки від 19.09.2017 року [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку площею 0,2237 га, кадастровий номер 0510900000:00:001:1439, в межах згідно з планом, розташовану по [ADDRESS] . Даний договір 19.09.2017 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1306705205109. Земельна ділянка належить дарувальнику на праві власності, державна реєстрація права власності проведена 18.07.2017 року без видачі документа, що посвідчує таке право ( а.с. 46-47, т. 1). Відповідач [PERSON] з 18.03.2008 року є фізичною особою-підприємцем. [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14.02.2007 року по 09.01.2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 09.01.2019 року у справі № 149/3067/18 (а.с. 90 т.1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.02.2017 року НВО 385250 [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняв у власність (купив) 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по [ADDRESS] , а саме склад літ. "В" загальною площею 42,6 кв.м. (а.с. 122-123, т.1). Крім того, в ході судового розгляду встановлено, що в лютому 2019 року [PERSON] зверталася до Хмільницького міськрайонного суду із позовом до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишина О. П. про визнання права власності на спірне майно. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 05.06.2020 року (справа №149/483/19) позов було задоволено (т. 1 а.с. 31-37). Постановою Вінницького апеляційного суду від 25.08.2020 року (т. 1 а.с. 38-43)рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05.06.2020 року скасовано в частині визнання частково недійсними: свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Юрчишиною О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1134, спадкова справа № 18/2015, згідно якого [PERSON] є спадкоємцем нежитлових будівель та споруди загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходяться в по [ADDRESS] , та у частині визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку цих будівель та споруд; свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого у реєстрі за № 1142, на земельну ділянку для комерційного використання площею 0,9913 га, кадастровий № 0510900000:00:001:0365, що розташована за адресою: по [ADDRESS] , та у частині визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку цієї земельної ділянки. У задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили в розумінні ст. 273 ЦПК України. Вирішуючи по суті існуючий спір, суд керується тим, що згідно зі ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 368 ЦК України в редакції 2003 року, а також діючого до 2004 року Закону України "Про власність" від 07.02.1991 № 697-ХІІ (ч. 1 ст. 17), спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Така презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 03.08.1980 року до 10.03.2015 року (дату смерті спадкодавця) перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого серед іншого набули у власність наступне майно: нежитлові будівлі та споруди загальною площею 2229,6 кв.м., що знаходяться по [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,9913 га, кадастровий номер 0510900000:00:001:0365, яка розташована по [ADDRESS] . В ході судового розгляду не доведено, що між позивачем і її померлим чоловіком існувала інша домовленість щодо розміру часток у спільній власності подружжя, ніж визначена Законом. Таким чином, позивач [PERSON] має право на 1/2 частки у спільному майні подружжя, а спадщина, яка відкрилася після смерті спадкодавця [PERSON] , складається лише з Ѕ частки майна, набутого подружжям під час шлюбу. За змістом ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтями 34, 71 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Таким чином, після смерті одно із подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Тому, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна. Отже, предметом спору у даній справі є свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом, які видані на майно, що не входило до складу спадщини та належало позивачу [PERSON] ще до відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. В ході судового розгляду позивач, її представник неодноразово посилалися на преюдиційність обставин, встановлених постановою Вінницького апеляційного суду від 25.08.2020 року у справі №149/483/19 стосовно осіб, які беруть участь у даній справі, в тому числі щодо обставин і фактів, які мають істотне значення для правильного вирішення даного спору. Відповідач [PERSON] і його представник проти таких доводів послідовно заперечували. При вирішенні спору суд враховує те, що згідно з приписами ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх громадян і підлягають виконанню на всій території України . Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Апеляційний суд у справі №149/483/19 погодився із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки [PERSON] у заяві від 01 вересня 2015 року, поданій до приватного нотаріуса, не вказала, що все спадкове майно є особистою приватною власністю спадкодавця, від права на належну їй частку у спільному майні подружжя не відмовлялась, отже приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу безпідставно та протиправно видано [PERSON] свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом на 1/2 частку спільного майна подружжя, яке належить [PERSON] . Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постановах від 27 червня 2018 року у справі № 569/1287/15-ц та від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц. Юридичні наслідки, спричинені набранням законної сили постановою Вінницького апеляційного суду від 25.08.2020 року у справі №149/483/19, суд при вирішенні даного спору очевидно враховує, оскільки обставини, які були предметом судового розгляду у справі №149/483/19, не спростовані в ході судового розгляду в загальному порядку при розгляді даної справи. Суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що при поданні [PERSON] 01.09.2015 року заяви, в якій вона відмовилася від одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та повідомила, що їх відомий зміст заповіту, свідчить про її обізнаність про фактичне спадкування усього майна (часток обох із подружжя) [PERSON] . Так, матеріали справи не містять інших доказів, які б свідчили про обізнаність [PERSON] зі змістом свідоцтв про право на спадщину, які були видані [PERSON] після смерті [PERSON] ніж ті, які зазначені в позовній заяві. Зважаючи на те, що вказані обставини визнані відповідачем [PERSON] і не спростовані в установленому порядку іншими учасниками судового розгляду, суд вважає таке твердження представника відповідача помилковим тлумаченням змісту заяви позивача від 01.09.2015 року. За встановлених обставин суд також відхиляє заяву про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Відповідно до статті 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено позивачем і визнано відповідачем [PERSON] у відзиві на позов, про порушення свого права [PERSON] дізналася в грудні 2017 року, і вказана обставина не спростована іншими учасниками справи в ході судового розгляду, доказів хибності такого твердження суду не надано. Крім того суд враховує, що позивач [PERSON] первісно звернулася із позовом з досліджуваних судом підстав ще в лютому 2019 року. Відтак суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину від 15.12.2015 року №1134 та №1142 є обґрунтованими та доведеними. Враховуючи встановлену часткову недійсність вказаних свідоцтв, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку нежитлових будівель та споруд загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходяться в [ADDRESS] , оскільки права відчуджувати частину майна [PERSON] у спільному майні подружжя [PERSON] при укладенні договору на користь [PERSON] (т.1 а.с. 44-45) очевидно не мала. Що стосується визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим №0510900000:00:001:0365 площею 0,9913 га, суд звертає увагу, що згідно листа Відділу у Хмільницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 3-302/0-0.25-662/149-20 від 16 березня 2020 року (т. 2 а.с. 4) земельна ділянка з кадастровим номером 0510900000:00:001:0365 з моменту оформлення [PERSON] права власності на спадкове майно і до часу звернення з цим позовом, була двічі поділена на інші земельні ділянки. Так, земельна ділянка з кадастровим номером 0510900000:00:001:0365 була 30.12.2016 року поділена на земельні ділянки з кадастровим номером 0510900000:00:001:1412 та 0510900000:00:001:1412, а згодом остання поділена 17.07.2017 на земельні ділянки з кадастровим 0510900000:00:001:1439 та 0510900000:00:001:1438. За змістом ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст. 328 ЦПК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України). Таким чином судом встановлено, що станом на час звернення позивача з позовом земельна ділянка з кадастровим номером 0510900000:00:001:0365 вже не була об`єктом права (майном) в розумінні ст. 190 ЦК України. При цьому суд керується тим, що відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0510900000:00:001:0365 на час розгляду справи була поділена поза волею позивача [PERSON] , враховуючи непорушність права власності позивача на належне їй майно, суд не знаходить іншого ефективного способу захисту порушеного права позивача ніж визнання за нею права на Ѕ земельної ділянки, якій на час відкриття спадщини був присвоєний кадастровий номер 0510900000:00:001:0365 площею 0,9913 га, та яка на час відкриття спадщини була розташована по [ADDRESS] . Закриття провадження в цій частині з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд вважає таким, що суперечить завданням і засадам цивільного судочинства. Що стосується позовної вимоги про витребування від [PERSON] земельної ділянки з кадастровим № 0510900000:00:001:1439, суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки в ході судового розгляду не встановлювалося і не досліджувалося питання визнання права власності позивача саме на вказану земельну ділянку, сторонами у справі не доведено, що вимоги позивача щодо визнання права власності підлягають задоволенню саме за рахунок цієї земельної ділянки, суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, позовна вимога про витребування від [PERSON] 50/100 часток нежитлових будівель і споруд не підлягає задоволенню, враховуючи таке. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що "метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника". У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що "право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно. Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) вказано, що "індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору". Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.06.2021 року, справа № 295/17812/18 дійшов висновку, що у справі про витребування Ѕ частини об`єкта нерухомого майна без виділення частки в натурі застосування положення статей 387, 388 ЦК України, є помилковими, оскільки витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності. За таких обставин суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Суд відхиляє також доводи представника відповідача про необхідність застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що базується на принципі добросовісності, оскільки в ході судового розгляду не встановлено, що позивач діяла відносно належної їй частки у спільній власності з [PERSON] недобросовісно, суперечливо або непослідовно. Питання щодо спадкування нею частки, на яку претендувала б згідно з заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] , не є предметом розгляду в даній справі. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). На підставі встановлених обставин, досліджених доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. За клопотанням сторін питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 246 ЦПК України. На підставі ст.ст. 321, 330, 392 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial