Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

0801.2015 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] і Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Автофінанс» (далі - Товариство) про визнання договору недійсним та стягнення коштів, обґрунтовуючи вимоги тим, що18.11.2014 р. між [PERSON], з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі, та Товариством укладено договір № 01/14-00158 про фінансовий лізинг (далі - договір) з додатками, згідно яких предметом лізингу є трактор «Foton FT 244» вартістю 60000 грн.. Відповідно до умов договору відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання сплачувати щомісячно 2500 грн. протягом року, що є першим лізинговим платежем, а після сплати 30000 грн. та 1800 грн. за передачу предмету лізингу [PERSON] набуває право на прийняття і використання трактора. Лише після сплати ним останньої частини коштів 42821,88 грн. він набуває право власності на предмет лізингу. При укладанні договору чоловік сплатив 6000 грн. за організацію та укладання договору, і 2000 грн. першого авансового платежу. Вважає договір недійсним, оскільки з 23.11.1996 р. перебувають з [PERSON] у шлюбних стосунках і укладаючи договір чоловік не погодив з нею його укладання, що передбачено ст. 65 СК України. Предмет лізингу є цінною річчю, щомісячні платежі складають 2500 грн. виходять за межі дрібно побутових, тому повинна бути її письмова згода на укладання договору. Крім того, договір передбачає придбання предмету лізингу на підставі окремого договору купівлі-продажу, однак договором не визначені умови цього, тому договір є несправедливим та таким, що суперечить принципу добросовісності, має істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін не на користь лізингоодержувача, вчинений без її згоди, але з використанням спільних грошей. Просить договір визнати недійсним, стягнути з Товариства сплачені 8000 грн. та понесені судові витрати. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився та подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився повторно і заяву про розгляд справи за відсутності його представника суду не подав. Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 листопада 2014 року між Товариством і [PERSON] укладено договір № 01/14-00158 фінансового лізингу (а.с. 4-17). Як свідчать матеріали справи, сторонами укладено додатки до Договору № 1, № 2, № 3, які містять графік сплати першого, другого лізингових платежів, специфікації, всі три додатки підписані сторонами і є відповідно до п. 8.1 Договору невід'ємними його частинами (а.с. 18-20). Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет договору є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього лізингоодержувача згідно з умовами даного договору (п. 1.5 договору). Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2. даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. 18.11.2014 р. [PERSON] сплатив Товариству 6000 гривень як комісію за організацію та оформлення даного договору і 2000 гривень як перший авансовий внесок (а.с. 21). Відповідно до вимог ч. 1 ст.. 627 ЦК України, відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов Договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 3 ст. 806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У частині 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено форму договору фінансового лізингу: «Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі». Окрім цього, відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. За таких обставин суд, дослідивши умови спірного договору, встановивши суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також застосувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку, що позов не може бути задоволений, оскільки [PERSON] не є стороною договірних правовідносин, адже договір укладений між відповідачами у цій справі. Кошти у сумі 8000 грн. сплачені [PERSON] відповідно до умов договору, а не самою [PERSON], хоча просить стягнути кошти на її користь. Укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, а відповідач [PERSON], як сторона договору, є вільним в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов Договору, мав право на його укладення, оскільки згідно ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, при цьому нотаріальне посвідчення такого виду договору не вимагається, тому і згода другого з подружжя письмово не подається. Більше того, статтею 65 СК України визначено право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а у випадку, що розглядається, трактор є лише предметом лізингу, а не власністю [PERSON], договір не передбачає відчуження спільного майна подружжя. Посилання позивача на те, що розділом 9 Договору передбачено придбання предмету лізингу на підставі окремого договору купівлі-продажу, а які саме умови цього договору, їй невідомі, є хибними, оскільки умови поставки та прийому-передачі предмета лізингу, а також питання користування ним, лізингових платежів, гарантійні зобов'язання, чітко виписані, є зрозумілими і погодженими сторонами договору. На підставі ст.ст. 6, 627, 806 ч. 2 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., ст.ст. 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»,

Outcome: dismissed