Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з клопотанням про поновлення строку по розгляду справи про поновлення на роботі (а.с.1-2). 24.10.2016 року позивачем уточнено свої вимоги шляхом подання позову до ТОВ «Іллічівський морський рибний порт», ДП «Український науково-дослідний Інститут медицини транспорту», та ДЗ «Іллічівська басейнова лікарня на водному транспорті» про поновлення на роботі в ТОВ «ІМРП» у зв'язку із незаконним звільненням (а.с.50-52). Під час розгляду справи позивач неодноразово подавав клопотання, щодо уточнення своїх вимог та пояснення (а.с.139, 146, 163, 167, 169, 177, 215, 216). В судовому засіданні позивач підтримав позов та пояснив, що у травні місяці 2011 року він був звільнений з ТОВ «ІМРП» на підставі власноруч написаної заяви про звільнення, яка ним написана без жодних причин та без його бажання. Підставою для подання такої заяви стало відсутність у нього висновків психофізіологічної експертизи та у зв'язку з цим не допуск роботодавцем його до роботи. В поясненнях позивач стверджував, що він не міг пройти зазначену експертизу у зв'язку з тим, що позивачем порушено вимоги наказу МОЗ України № 246 від 21.05.2007року «Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій», а саме не забезпечено роботодавцем за свій рахунок проходження періодичного медичного огляду, надаючи для цього відповідне направлення, а також за рахунок роботодавця і з направленням на відповідні медичні дослідження, у випадку виникнення такої потреби. Разом з тим, про порушення свого права він дізнався лише після ознайомлення із наказом МОЗ України № 246 від 21.05.2007року «Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій», про який йому не було відомо на час розгляду його позову про поновлення на роботі у 2011році, що є ново виявленими обставинами, у зв'язку з чим ним і заявлено позов. Також позивачем заявлено клопотання щодо витребування від ТОВ «ІМРП» його медичної картки. Відповідачами подано заперечення на позовну заяву, а також у судовому засіданні представником ТОВ «ІМРП» надано пояснення, в яких заперечуються у повному обсязі позовні вимоги позивача, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі, а також те, що аналогічні вимоги до ТОВ «ІМРП» ним вже заявлялися неодноразово, зокрема, такі вимоги були предметом розгляду у судовій справі № 2-1408/11, у який справу було вирішено рішенням Іллічівського міського суду від 30.11.2011року, що було переглянуто в апеляційному порядку та набуло чинності; у справі № 501/5480/14-ц, що також набуло чинності; а також позивачем вже подавалася заява про перегляд за ново виявленими обставинами рішення у справі № 2-1408/11 Іллічівського міського суду від 30.11.2011року, яку залишено без задоволення ухвалою від 23.11.2012року. Також відповідачем подано письмові пояснення (а.с. 213), відповідно до яких чинним законодавством не передбачено обов'язку роботодавця здійснювати ведення та зберігання медичних карток працівників. Зокрема відповідач зазначив, що Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України 14.02.2012 №110, передбачено, що медична картка амбулаторного хворого форми 025/о заводиться лікувальною установою, до якої звертається вперше пацієнт та повинна зберігатися в реєстратурі амбулаторно-поліклінічного закладу (п.23). А також, що відповідно до п.2.1. Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій, затвердженого наказом Міністерство охорони здоров'я від 21.05.2007року № 246, для проходження медичного огляду працівник пред'являє до Комісії паспорт або інший документ, що посвідчує його особу, та медичну карту амбулаторного хворого, при попередньому медогляді пред'являє направлення, видане роботодавцем за встановленою формою, та вказує, що позивач під час проходження медичного огляду в 2011 році мав би пред'явити лікувальній установі свою медичну картку амбулаторного хворого, без якої він би не був допущений до медичного огляду. Під час судового розгляду відповідачем ТОВ «Іллічівський морський рибний порт» також подано докази на підтвердження здійснення зміни назви позивача з товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський морський рибний порт" на товариство з обмеженою відповідальністю "Чорноморський рибний порт". Суд вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши та перевіривши докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Надання доказів відбувається в порядку ст.83 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30.11.2011р. (а.с.110), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області 04 квітня 2012 року (а.с.111-112), яким [PERSON] було відмовлено у задоволені його позову до ТОВ «ІМРП» про поновлення на роботі у зв'язку із незаконним звільненням, встановлені обставини, які відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме: - 20.05.2011р. позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням та наказом №67-ок від 20.05.2011р. його було звільнено з ТОВ "ІМРП" за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпП України; - при звільненні позивачу були виплачені всі суми відповідно до ст.ст.83,116 КЗпП України (а.с.86). Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24.11.2014 року у справі № 501/5480/14-ц також встановлено, що [PERSON] подана заява про звільнення за власним бажанням, копія якого міститься у матеріалах справи (а.с.113). Також ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23.11.2012р. було відмовлено [PERSON] у перегляді рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами по цивільній справі за його позовом до ТОВ «ІМРП» про поновлення на роботі у зв'язку з незаконним звільненням (а.с.49). Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Разом з тим, позивачем не надано суду обґрунтування того, що надані ним під час судового розгляду пояснення містять інформацію щодо предмету доказування у справі. Також позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та обґрунтувань, наведених в позовній заяві та письмових заявах і клопотаннях, в тому числі щодо порушення відповідачем гарантії безпеки праці, життя і здоров'я як працівників ТОВ «ІМРП» в цілому, так і [PERSON] Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїй практиці (рішення у справах «Рибак проти Росії» від 25.07.2003 року), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточне рішення суддів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання остаточності рішення, неприпустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. За цим принципом, жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов'язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи, і сама можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду. З огляду на зміст позовних вимог, а також враховуючи те, що фактично вони заявлені лише до відповідача ТОВ «ІМРП», оскільки позовна заява не містить вимог щодо інших відповідачів, то суд вважає, що позивачем заявлено повторно позов про поновлення його на роботі в ТОВ «ІМРП» до того ж самого позивача, який вже був розглянутий судом у цивільній справі № 2-1408/11. Слід зазначити, що повторний розгляд питання про поновлення [PERSON] на роботі в ТОВ «ІМРП» суперечить порядку, який встановлено чинним законодавством, зокрема, із повторним з'ясуванням тих самих обставин, що вже були з'ясовані судом, а зазначене суперечить такому принципу правосуддя, як законність (ст. 129 Конституції України), що в свою чергу підриває авторитет суду, сприяє закріпленню практики зловживання процесуальними правами з боку учасників судового розгляду. Відповідно до ст.423 ЦПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017року) рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду. Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову. Відповідно до ст.361 ЦПК України (в редакції, що діяла до 15.12.2017року) рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 2-1) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону України, іншого акта (їх окремих положень) або надане Конституційним Судом України офіційне тлумачення положень Конституції України, що є відмінним від того, як їх застосував суд при вирішенні справи. Статтею 362 (в редакції, що діяла до 15.12.2017року) було закріплено строк подання заяв про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами, та відповідно до якої заяви про перегляд рішень суду у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду. При цьому заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили. У разі якщо така заява подана до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, незалежно від поважності причини пропуску цього строку. В той же час позивачем не порушувалося питання про поновлення строку на подання заяви про перегляд рішення за ново виявленими обставинами, який сплинув у справі 2-1408/11 ще у 2014році. Аналогічні положення щодо строків подання заяв про перегляд рішень суду за ново виявленими обставинами містить і чинна ст. 424 ЦПК України. Разом з тим, позивачем також не надано доказів того, що заявлені позовні вимоги є по суті вимогою перегляду рішення за нововиявленими обставинами, оскільки питання проходження позивачем чергового медичного огляду також досліджувалося судом під час розгляду справи № 2-1408/11, а незнання позивачем положень наказу МОЗ України № 246 від 21.05.2007року «Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій» не є нововиявленими обставинами. Щодо решти доводів позивача, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed