Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому до [PERSON], посилаючись на те, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2013 року, яке набрало законної сили з відповідача на його користь було стягнуто суму боргу за договором позики у загальному розмірі 42000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 335706,00 грн., а також судовий збір у розмірі 1700,00 грн., в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовлено. Зазначав, що [PERSON] до теперішнього часу не погасив заборгованість, стягнуту з нього за рішенням суду за договором позики у загальному розмірі 42000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 335706,00 грн., чим прострочив виконання грошового зобов'язання. Вказував, що відповідач повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми за 2014-2015 роки, а також за шість місяців 2016 року, виходячи з офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ, станом на 15 серпня 2016року. Посилаючись на дані обставини, позивач просив суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за 2014-2015 роки та три відсотки річних від простроченої суми за 2014-2015 роки у розмірі 249093,86 грн., стягнути з [PERSON] суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за шість місяців 2016 року у розмірі 16144,00 та три відсотки річних від простроченої суми за шість місяців 2016 року у розмірі 10071,18 грн., на загальну суму 939646,86 грн., та судовий збір. Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у звязку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання. Відповідач [PERSON], а також його представник, діючий на підставі довіреності від 15 вересня 2016 року, у судове засідання повторно не зявились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, надавши до суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.43,44,47,48). Аналіз викладених вище обставин, повторної неявки в судові засідання відповідача та його представника, яким було відомо про провадження у справі, а також надання ними заяв про відкладення розгляду справи, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданого до відповідача позову, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті виниклого спору, отже такі дії відповідача суд відносить до таких, що суперечать вимогам ч. 3 ст. 27 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У зв'язку з неявкою відповідача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2013 року, яке набрало законної сили 21 травня 2014 року, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму боргу за договором позики у загальному розмірі 42000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 335706,00 грн., а також судовий збір у розмірі 1700,00 грн., в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовлено (а.с.31-35). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому, суд при винесенні рішення не зясовує обставин справи, щодо суми боргу [PERSON] за договором позики, яка за зазначеним рішенням суду становить 42000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 335706,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 02 вересня 2013р. було відкрито виконавче провадження №39601496 з примусового виконання виконавчого листа №2/1519/8360/11 від 30 серпня 2013 року, виданого Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики у загальному розмірі 42000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 335706,00 грн., та судового збору у розмірі 1700,00 грн. (а.с.6). Із досліджених судом матеріалів цивільної справи №2/1519/8360/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення суми заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди встановлено, що державний виконавець першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції звертався до суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання рішення, якою просив замінити спосіб виконання рішення з стягнення суми боргу на звернення стягнення на 1/4 ідеальну частку квартири [ADDRESS]. Ухвалою Малиновського районного суду від 31 липня 2014 року у задоволенні зазначеної заяви державного виконавця першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відмовлено (а.с.12-13). Встановлено, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 липня 2013 року [PERSON] не виконане, грошові кошти в розмірі 42000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 335706,00 грн. та судовий збір у розмірі 1700,00грн. позивачу не повернуті. Судом встановлено, що [PERSON] звертався до суду із заявою про розяснення рішення суду у цивільній справі №2/1519/8360/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення суми заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, згідно якої просив суд перерахувати загальну суму боргу виходячи зі змін, що відбулись в курсі національної валюти по відношенню до долару США. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02 липня 2015 року у задоволенні заяви відмовлено, та зазначено, що стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає основна сума боргу за договором позики у загальному розмірі 42000,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на момент ухвалення судового рішення становило 335706,00грн. (а.с.14-15). Крім того, з змісту вказаної ухвали та ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2014 року, якою задоволена заява [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову вбачається, що з [PERSON] на користь позивача за рішенням суду від 10 липня 2013 року була стягнута сума боргу за договором позики у розмірі 335706,00грн. (а.с.14-15,16). Зазначені висновки, висловлені судом у вищевказаному рішенні суду та ухвалах щодо стягнення боргу за договором позики саме у національній валюті України повністю узгоджується із правовим висновком Верховного суду України у справі N 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, яким встановлено наступне. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Таким чином суд не приймає розрахунок позивача суми боргу [PERSON] за договором позики, який здійснений ним виходячи з офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого НБУ, станом на 15 серпня 2016року у розмірі 664338,00грн. (42000,00 дол.СШАх24,850409грн.=1000044грн.-335706,00грн.=664338.00), як такий, що є хибним, оскільки на момент ухвалення судового рішення у справі сума погашення грошового зобовязання була визначена у гривні, та становила - 335706,00грн. За таких обставин, суд вважає, що між сторонами виникли грошові зобовязання, тобто у [PERSON] виникло зобов'язання сплатити\~\~на користь [PERSON] суму боргу саме в розмірі 335706,00 грн., отже виплати, передбачені ст. 625 ЦК України підлягають обчисленню судом саме з цієї суми. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього кодексу. Відповідно до\~\~ч. 5\~\~ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до рішення суду є грошовим зобов'язанням. Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатить гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. З урахуванням приписів ст.549, ч.2 ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань правовими наслідками порушення грошового зобовязання, тобто зобовязання сплатити гроші, є обовязок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Стаття 625 ЦК України застосовується до всіх грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, повязані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобовязань. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2\~ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, суд вважає, що покладення виконання рішення суду на державну виконавчу службу\~\~відповідно до\~Закону України «Про виконавче провадження»\~\~не звільняє сторони від відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних, аж до повного виконання грошового зобов'язання. Відповідно до розясень п.3.1, 7.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно з\~Законом України "Про індексацію грошових доходів населення"\~індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію"\~є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних за період з 01 січня 2014 року, та до ухвалення судом рішення у справі, тобто до 28 вересня 2016року. Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості, що складає: 335706,00 грн. (сума заборгованості) х індекси інфляції у прострочений період: 335706,00грн. х ( 100,2- січень 2014року х 100,6- лютий 2014року х 102,2- березень 2014 року х 103,3-квітень 2014 року х 103,8 травень 2014 року х 101,0 - червень 2014 року х 100,4 липень 2014 року х 100,8 - серпень 2014 року х 102,9 - вересень 2014 року х 102,4 жовтень 2014 року х 101,9 - листопад 2014 року х 103,0 - грудень 2014 року х 103,1- січень 2015 року х 105,3 лютий 2015 року х 110,8 березень 2015 року х 114,0 - квітень 2015 року х 102,2 травень 2015 року х 100,4 - червень 2015 року х 99,0 липень 2015 року х 99,2 - серпень 2015 року х 102,3 - вересень 2015 року х 98,7 жовтень 2015 року х 102,0- листопад 2015 року х 100,7 - грудень 2015 року х 100,9- січень 2016 року х 99,6 лютий 2016року х 101,0 березень 2016 року х 103,5 - квітень 2016 року х 100,1 травень 2016 року х 99,8 - червень 2016 року х 99,9 липень 2016 року х 99,7 - серпень 2016 року х індекс - вересень 2016 року ) : 100% = 627969,83 грн. Таким чином, до сплати на користь позивача належить сума інфляційних втрат за весь час прострочення\~\~в розмірі\~\~292263,83 (627969,83- 335706,00) грн. Розрахунок трьох процентів річних провадиться по формулі:\~\~суму заборгованості помножити на кількість днів прострочення та 3%\~\~і поділити на\~\~365 днів. Таким чином, до сплати на користь позивача підлягає три проценти річних від простроченої суми\~\~в розмірі\~\~27620,00 грн. (335706,00грн. х 3%\~\~х\~\~1001 день прострочення\~\~та поділити на 365 днів), що дорівнює 27620,00 грн.\~\~\~\~ Будь-яких доказів виконання відповідачем своїх зобовязань, згідно рішення суду, матеріали справи не містять. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні нарахування на суму боргу у розмірі 292263,83грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 27620,00 грн. За такими обставинами, суд дійшов до висновку, що позов про стягнення заборгованості підлягає задоволенню частково. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 3198,83грн., 2490,94 грн. з яких сплачено позивачем при зверненні до суду (а.с.1), та підлягають стягненню з відповідача на його користь, а залишок судового збору у розмірі 707,89 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial