Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

В лютому 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом з подальшим поданням заяви про збільшення позовних вимог, в якому просить стягнути в солідарному порядку з територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області ( далі - ТУ ДСАв Миколаївській області) та держави в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України на його користь грошові кошти в розмірі 95696 грн. 39 коп. в рахунок компенсації моральної шкоди, завданої порушенням строку виконання судового рішення. В обгрнутування позовних вимог посилається на те, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду по адміністративній справі №814/1209/16 від 08.11.2016 року задоволено його позов до ТУ ДСА України в Миколаївської області про зобов`язання ТУ ДСА України в Миколаївській області вжити заходи для нарахування та виплати підвищеної на 50 відсотків заробітної плати за час перебування в районі проведення антитерористичної операції, а саме: за період з 05 листопада 2015 року по 17 грудня 2015 року, з 25 грудня 2015 року по 13 лютого 2016 року, з 18 лютого 2016 року по 04 березня 2016 року, у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2015 року №522 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції», однак протягом трьох років вказане судове рішення не виконано. Оскільки неможливість для позивача отримати виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого строку становить втручання у право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог § 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу №1, то через душевні страждання, які він зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення з вини посадових осіб ТУ ДСА у Миколаївській області, за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, він має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди в сумі, що еквівалентна 3000 євро(по 1000 євро за рік невиконання) за курсом валют Національного банку України за станом на день пред`явлення позову 29.11.2018 року. В липні 2019 року надано відзив на позов ТУ ДСА в Миколаївській області , в якому відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі. Зазначає, що позивачем не нададано доказів визнання неправомірними дій в особі ТУ ДСА щодо завдання моральної шкоди, і взагалі перенесення позимвачем душевних страждань з цього приводу. Крім того, звернули увагу суду на те, що на час подачі позову справа все ще преебуває на касаційному розгляді у Верховному Суді за касаційною скаргою відповідача. В липні 2019 року надано відзив на позов Міністрества юстиції України, в якому відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі. Зазначає, що держава України в особі МЮ України є неналежним відповідачем у справі, оскільки жодні дії чи бездіяльність МЮ не зумовили для позивача жодної шкоди, тобто відповідач МЮ України визначений позивачем на власний розсуд з єдиним правовим обгрунтуванням , посилаючись на правовий висновок ВС у постанові від 20.02.2019 у справі № 489/515/17, що не носить імперативного характеру. Також зазначиди, що законом встановлено чіткий порядок щодо стягнення коштів у таких випадках, отже не може бути застосовано солідарний порядок стягнення коштів . Не погоджуються з обгрунтуванням розміру моральної шкоди і через призму рішення ЄСПЧ у справі "Харук проти України", адже при вирішення справи ЄСПЧ індивідуально розглядає кожну справу і обставини. Не обов`язково суд може присудити всім заявникам за подібними справами розмір справедливої сатисфакції, до того ж вона може бути взагалі відсутньою. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав , визкладених у відзивах. Представник ТУ ДСА зазначив, що на теперішній час рішення суду вже виконано в повному обсязі. При цьому зазначила, що невиконання судового рішення тривало 2 роки та 11 місяців, що обумовлено було вказівками вищестоячого керівництва щодо недоцільності виплати коштів позивачу до вирішення справи в касаційній інстанції. Представник МЮ України зазначив, що Міністерство Юстиції України не є належним відповідачем у справі, крім того позивачем взагалі не обгрунтовано розмір моральної шкоди, а посилання на практику Європейського суду з прав людини є недоречним. Представник ДКС України в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Вислухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду по адміністративній справі №814/1209/16 від 08.11.2016 року задоволено позов [PERSON] до територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївської області про зобов`язання територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області вжити заходи для нарахування та виплати підвищеної на 50 відсотків заробітної плати за час перебування в районі проведення антитерористичної операції, а саме: за період з 05 листопада 2015 року по 17 грудня 2015 року, з 25 грудня 2015 року по 13 лютого 2016 року, з 18 лютого 2016 року по 04 березня 2016 року, у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2015 року №522 «Про особливості оплати праці працівників, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції». \~ \~ \~ \~Окремою ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.09.2018 року по справі №814/1209/16 встановлено, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року набрала законної сили 15.11.2016, однак територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Миколаївській області не виконана. \~ \~ \~ \~29.08.2017 року за заявою [PERSON] І Інгульським ВП ГУНП в Миколаївській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12017150040004350 за ч.2 ст.382 КК України за фактом невиконання посадовими особами територіального управління Державної судової адміністрації у Миколаївській області постанови Одеського апеляційного адміністративного суду. \~ \~ \~ \~Листом від 26.06.2018 року територіальне управління Державної судової адміністрації у Миколаївській області повідомило управління ДВС ГТУЮ в Миколаївській області, що Вищим адміністративним судом України найближчим часом буде розглянуто касаційну скаргу територіального управління на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду та при зажволенні касаційної скарги судове рішення буде скасовано, тому нарахування і виплата коштів [PERSON] потягне за собою нецільову виплату бюджетних коштів. \~ \~ \~ \~Постановою Верховного Суду від 30.09.2019 року по справі №814/1209/16 касаційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації у Миколаївській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року залишено без задоволення. \~ \~ \~ \~Листом від 08.10.2019 року ТУ ДСА в Миколаївській області повідомило позивача, що на його картковий рахунок була зарахована виплата підвищеної на 50% заробітної плати відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року в сумі 24 488 грн. 45 коп. \~ \~ \~ \~Обставини протиправної бездіяльності відповідача ТУ ДСА щодо невиконання судового рішення встановлені окремою ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду, яка набула законної сили, а отже не підлягають доказуванню. \~ \~ \~ \~Оскільки неможливість для позивача отримати виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого строку становить втручання у право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог § 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу №1, то через душевні страждання, які він зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення з вини посадових осіб ТУ ДСА у Миколаївській області, за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи. Стаття 6 Конституції України визначає, що Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» установлено гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання. Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» установлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності в зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440. Відповідно до підпункту 2) пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, врегульований Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок) (пункт 1 Порядку). У пункті 3 Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). При цьому боржники в контексті пункту 2 Порядку - це визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства. У частині другій статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Тлумачення статей 2, 11, 172, 1167, 1173 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноваженьвиникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Тобто боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, яка бере участь у справі як відповідач. ТУ ДСА в Миколаївській області є органом державної влади, який завдав шкоди та на якого поширюються правила передбачені статтею 1173 ЦК України.Протиправність дій ТУ ДСА в Миколаївській області щодо тривалого невиконання рішення суду, яке набуло законної сили, беззаперечно підтверджується матеріалами справви. Відповідно до висновку про застосування норми права , викладеного у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, від 27 січня 2020 року у справі № 459/274/17 (провадження № 61-25576сво18) - тлумачення статей 2, 11, 172, 1167, 1173 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Тобто боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, яка бере участь у справі як відповідач. При розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної влади, бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. У свою чергу, у даній справі, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про компенсацію моральної шкоди, позивач посилався на довготривале невиконання ТУ ДСА в Миколаївській області постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016 року щодо здійснення перерахунку та виплати на його користь недоплачених сум заробітної плати. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що стягнення компенсації моральної шкоди має відбуватись за рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області, яке є завдавачем моральної шкоди , а на Державне казначейство України покладається лише функція з виконання рішення суду щодо стягнення коштів з боржника - ТУ ДСА в Миколаївській області. Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. \~ \~ \~ \~За змістом ч.1 ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Оскільки шкоду позивачу заподіяно лише одним державним органом - територіальним управлінням ДСА в Миколаївській області, солідарний обовязок з її відшкодування відсутній. Отже вимога позивача про стягнення моральної шкоди з у сіх відповідачів в солідарному порпядку є наслідком помилкового тлумачення норм права. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. \~ \~ \~ \~Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. \~ \~ \~ \~Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом пунктів 2 та 3 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області відповідач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України та основним завданням має фінансове забезпечення місцевих загальних судів. \~ \~ \~ \~Права позивача як фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій, оскільки відповідач не виконував протягом тривалого часу судове рішення, яке набрало законної сили, отже всупереч вищевказаному Положенню не керувався ст. 129-1 Конституції України та ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. \~ \~ \~ \~Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. \~ \~ \~ \~Згідно з ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду. Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", п. 66, ECHR 1999-V). \~ \~ \~ \~Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась в пілотному рішенні ЄСПЛ проти України по справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява N 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання. \~ \~ \~ \~У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року). ЄСПЛ неодноразово постановляв, що в зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. \~ \~ \~ \~У той же час, Україну було зобов`язано вжити необхідних заходів для вирішення цієї проблеми, зокрема, запровадити ефективні засоби юридичного захисту або поєднання таких засобів, здатні забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів відповідно до принципів Конвенції, які закріплені в практиці Суду (див. рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", згадане вище, п. 94 та п. 5 резолютивної частини). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діями заподіювача шкоди та вина останнього в заподіянні шкоди тощо. Верховний Суду України у постанові Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що суд зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, від 27.11.2019 у справі №750/6330/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Так, наявність моральної шкоди [PERSON] мотивував тим, що його права порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій , оскільки відповідач не виконує судове рішення тривалий час , отже не виконуєє завдання із матеріального забезпечення судді. Також надав докази , що він вживав неодноразових заходів на відновлення своїх прав, звертаючись до відповідних державних та правоохоронних органів. При цьому позивач не вказав на характер страждань, викликаних очікуванням виконання рішення суду відповідачем, а також позивачем не вказано про будь-які приниження з боку органу державної влади або його посадових осіб та негативні наслідки, яких зазнав позивач через бездіяльність відповідача. Розмір моральної шкоди обгрунтовує виключно усталеною практикою ЄСПЧ ( по 1000 Євро за рік не виконання) , при цьому не зазначаючи нічого щодо своїх особистих моральних втрат та страждань і в чому вони конкретно полягали. Своєю чергою відповідач заперечував щодо завдання позивачеві моральної шкоди. Враховуючи, що має місце факт невиконання рішення суду протягом майже трьох років, з ТУ ДСА в Миколаївській області на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 6000 грн., що становить приблизно 25 % відсотків від суми невиплачених відповідачем коштів за рішенням суду, а така сума, на переконання суду, відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості, є достатнім її відшкодуванням , що не суперечить практики Європейського суду з прав людини - оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути того рівня страждань, компенсацію яких позивач визначив у заявленому розмірі. З огляду на викладене, також слід відмовити у позовних вимог заявалених до Міністерства Юстиції України та Державної казначейської служби України, які не є неналежними відповідачами. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", він підлягає стягненню з належного відповідача пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial