Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

До Рокитнянського районного суду Київської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свою позицію тим, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира набута нею у власніть відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом. У зазначеній квартирі крім неї також зареєстровані її син - [PERSON] та чоловік її сестри - [PERSON] . Однак, відповідачі фактично не проживають в житловому приміщенні понад 5 років, комунальні платежі за користування квартирою не сплачують, в утриманні в належному стані житла участі не беруть, особистих речей у квартирі не мають. Позивач перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинила. Факт реєстрації відповідачів порушує її право на вільне розпорядження і користування майном - належною її квартирою. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 10 лютого 2021 року позовна заява прийнята до провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 03 березня 2021 року. Зазначену ухвалу суду з копіями позовних заяв та доданих до них матеріалів, поштовим зв`язком відправлено відповідачам та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Відповідно до зворотніх повідомлень про вручення поштового відправлення, зазначені документи отримані особисто відповідачами: [PERSON] та [PERSON] . Однак, у підготовче судове засідання відповідачі не з`явилися про причини своєї неявки суд не повідомили та відзивів на позов до суду не надали. Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, надано до суду клопотання про проведення судового розгляду без його участі. При вирішенні спору по суті покладається на розсуд суду. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 03 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрите та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22 квітня 2021 року. В судове засідання відповідачі не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Позивач позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги. Крім того позивач заявила клопотання про виклик та допит у судовому засіданні свідків - [PERSON] та [PERSON] . З метою з`ясування позицій відповідачів щодо заявленого позову в судовому засіданні зроблено перерву до 27 травня 2021 року. Відповідачів повторно викликано у судове засідання повістками, які направлені поштовим зв`язком. Поштові відправлення, направлені відповідачам: [PERSON] та [PERSON] , повернені до суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання ( [PERSON] ) та адресат відсутній за вказаною адресою ( [PERSON] ). Від позивачки [PERSON] надійшло клопотання про подальший розгляд справи у її відсутності. Також позивачка зазначила, що вона не заперечує проти прийняття судом заочного рішення. Позовні вимоги підтримує повністю. У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідачів, та метою з`ясування їх позицій щодо заявленого позову, розгляд справи відкладено до 30 червня 2021 року. Відповідачів втретє викликано у судове засідання повістками, які направлені поштовим зв`язком. Крім того на офіційному сайті судової влади розміщено оголошення про їх виклик у судове засідання. Поштові відправлення, направлені відповідачам [PERSON] та [PERSON] , повернені до суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачі належним чином повідомлені, однак своїм правом надання відзиву на позовну заяву не скористались та у будь який інший спосіб свою позицію щодо заявленого позову не висловили. Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З огляду на викладене, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам частини 2 статті 247 ЦПК України. Заслухавши свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є власницею квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування серії АЕА №697014 від 12 червня 2001 року. Відповідач [PERSON] , який є сином позивачки, зареєстрований у зазначеній квартирі з 21 квітня 2015 року, а відповідач [PERSON] , який є чоловіком сестри позивачки, - з 11 вересня 2015 року. Зазначений факт також підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) №845 від 13 травня 2020 року, виданою виконавчим комітетом Рокитнянської селищної ради Київської області, з якої вбачається, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Крім власника у зазначеній квартирі зареєстровано її сина [PERSON] та [PERSON] . Той факт, що відповідачі зареєстровані, але не проживають у квартирі підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 21 травня 2020 року, відповідно до якого відповідачі не проживають у вказаній квартирі тривалий час ( [PERSON] з 2016 року, а [PERSON] - 2018 року) та у квартирі відсутні їх особисті речі. Зазначений акт обстеження матеріально-побутових умов складено комісією у складі депутата Рокитнянської селищної ради та жителів будинку. Крім того, факт що відповідачі тривалий час не проживають у зазначеній квартирі також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона проживає у будинку [ADDRESS] . [PERSON] вона знає, але упродовж останніх 4-5 років у будинку та біля квартири [ADDRESS] , яка належить його матері і де він раніше проживав, вона його не бачила. [PERSON] у будинку вона ніколи не бачила. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працює помічником приватного нотаріуса, контора якої розташована у зазначеному будинку, з кінця 2016 року. З [PERSON] та [PERSON] вона знайома, але жодного з них з часу початку роботи, тобто з 2016 року, вона у будинку не бачила. Позивачка перешкод у користуванні квартирою відповідачам не чинила. Останні добровільно залишили квартиру та переїхали на інше місце проживання. Разом з тим, реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі позивачки є перешкодою у використанні останньою свого права розпорядження нерухомим майном, що перебуває у її власності. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до частини 1 статті 495 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Заслухавши позивачку, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивачки задовольнити. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Згідно з вимогами частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачкою доведено, що реєстрація відповідачів у належній їй квартирі створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зокрема визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, тому згідно ст. 141 ЦПК України його слід стягнути з відповідачів. На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 379, 405, 495 ЦК України та

Outcome: approved