Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~13.11.2018 року [PERSON] звернувся до суду зі вказаним позовом до відповідача, просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вулиці Першотравневій, 27 в с. Марківка Баранівського району Житомирської області, прийнятий ним у спадщину після смерті батька, посилаючись на неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріуса у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок та реєстрації права власності за померлим (а.с.2-4). \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 19 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження по справі, надано відповідачеві строк для подання відзиву, витребувано від нотаріуса матеріали спадкової справи, справу призначено до підготовчого засідання, в яке викликано учасників справи (а.с.20-21). Позивач до суду не з'явився, подав письмову заяву, в якій просить розглядати справу без його присутності в залі суду, позовні вимоги підтримує (а.с.37). \~ \~ \~ \~Відповідач у судове засідання свого представника не направив, подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі представника, позовні вимоги визнає, за умови їх підтвердження належними доказами (а.с.36). \~ \~ \~ \~Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України, суд ухвалює рішення у підготовчому судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, надавши їм об'єктивну та неупереджену оцінку, враховуючи те, що відповідач позов визнає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 30 березня 2006 року в с. Марківка Баранівського району Житомирської області помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивача (а.с.6), а також свідоцтвом про смерть [PERSON] серії 1-ТП №340139, виданим 24 жовтня 2018 року Баранівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с.16). \~ \~ \~ \~Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вулиці Першотравневій, 27 в с. Марківка Баранівського району Житомирської області. \~ \~ \~ \~Згідно заяви [PERSON] від 26.10.2018 року, приватним нотаріусом [PERSON] заведена спадкова справа, згідно з копією заяви та витягом зі Спадкового реєстру від 26.10.2018 року (а.с.25, 29). \~ \~ \~ \~Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] отримав постанову нотаріуса від 26.10.2018 року №186/2018/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.17), за змістом якої, нотаріус відмовив видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок та реєстрації права власності за померлим. \~ \~ \~ \~Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва позивачем не оскаржувалася. \~ \~ \~ \~Отже, у [PERSON] відсутні умови для оформлення прав на нерухоме майно в нотаріальній конторі. \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки виконавчого комітету Баранівської міської ради від 08.06.2018 року №607, на день своєї смерті померлий проживав разом із позивачем, що свідчить про прийняття останнім спадщини (а.с.7). \~ \~ \~ \~Згідно з даними довідки Марківської сільської ради від 04.2007 року №534 за померлим 30.03.2006 року [PERSON] рахується житловий будинок по вулиці Першотравневій, 27 в с. Марківка Баранівського району Житомирської області. \~ \~ \~ \~Згідно з технічним паспортом, виготовленим Новоград Волинським МБТІ станом на 21.09.2018 року, житловий будинок по вулиці Першотравневій, 27 в с. Марківка Баранівського району Житомирської області загальною площею 60,00 м2, складається з трьох кімнат, кухні, двох веранд та комори. До будинку відносяться господарські будівлі (а.с. 12-15). У технічному паспорті відсутній штамп «Самовільне будівництво». \~ \~ \~ \~За змістом повідомлення Новоград Волинського МБТІ від 21.09.2018 року №793, право власності на будинок по вулиці Першотравневій, 27 в с. Марківка Баранівського району Житомирської області за померлим [PERSON] не зареєстроване, вартість будинку становить 180163, 00 грн. (а.с.11). \~ \~ \~ \~Зазначені обставини також підтверджені матеріалами спадкової справи №186/2018, наданими приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу [PERSON] на запит суду (а.с.24-35). З досліджених судом письмових доказів вбачається, що спадкове майно належало померлому на праві власності, однак за життя він не отримав правовстановлювальний документ та не зареєстрував право власності. Згідно зі ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За приписами ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч.1 ст.1296 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини. Виходячи зі змісту п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За змістом ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до положень ст.ст. 100,101 ЦК УРСР, 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок, при чому норми глави 10 "Особиста власність" цього Кодексу не пов'язували наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволенняв повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: approved