Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивує свої вимоги тим, що 09.11. 2006 року між сторонами було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 6080 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом . Крім того своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо ж протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Також, позивач наголошує на тому, що в силу ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В порушення умов кредитного договору відповідач не виконує своїх зобов'язань по поверненню кредиту та відсотків за користування ним, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 28.02. 2014 року в загальному розмірі складає 22794 грн. 99 коп., яку позивач і просить стягнути з відповідача, а також сплачені позивачем при подачі позову судові витрати . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів викладених у позовній позовні заяві, позов просив задовольнити, пояснив, що 06.05.2010 року відповідачу було вручено лист про заборгованість. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, вказали, що у 2008 році відповідач припинила правовідносини з позивачем, передавши їм кредитну карту, строк дії якої обмежений- 2 роки, тобто до 2010 року. Крім того, зазначила, що умови надання кредиту були затверджені у 2007 році, а тому вона не могла бути з ними ознайомлена, оскільки кредитний договір уклала у 2006 році. Просила відмовити позивачу у задоволенні позову з причин спливу позовної давності, оскільки вона останній раз здійснювала погашення кредиту 02.12. 2008 року, а знімала кошти їз кредитної карти 09.12.2008 року. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А 01 № 054809 21 липня 2009 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк" змінило назву на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приват Банк", при цьому ПАТ КБ "Приват Банк" є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ "Приват Банк". 09.11.2006 року між ЗАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості встановлений щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Разом зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів в розмірі 7% від суми заборгованості), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. З наданого позивачем у справі розрахунку заборгованості за договором № б/н від 09.11.2006 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] , вбачається, що позичальник отримала кошти, які в межах визначеного строку не повернула та кредит не погасила, у зв'язку з чим станом на 28.02.2014 року за нею утворилася заборгованість у загальному розмірі 22794 грн. 99 коп., із яких: 6053 грн. 97 коп. - заборгованість за кредитом, 11585 грн. 91 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3593, 44 заборгованість по комісії, 1561 грн. 67 коп. - штрафи ( а.с. 6). Проте, з наданого відповідачем розрахунку також вбачається, що відповідач з 08.09. 2008 року, коли ним було здійснено останній платіж по кредитному договору на погашення заборгованості, а 09.12.2008 року останній раз отримано кредит , фактично умов договору не виконував, не здійснював жодного погашення кредиту, після чого станом на 28.02. 2014 р. жодної операції по картрахунку відповідачем здійснено не було (а.с.6-9), але позивач не пов'язав суму заборгованості за кожним платежем з часом її виникнення та звернувся до суду про стягнення заборгованості 02.04. 2014 року. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, представник позивача в обгрунтування своїх вимог надав у судове засідання ксерокопію знімку, з якого вбачається, що [PERSON] було повідомлено про наявну заборгованість ще 06.05.2010 року, тобто позивач додатково підтвердив пропуск строку позовної давності у розумінні ст. 261 ЦК України. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання зобов'язання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, повернення кредитних коштів визначено періодичними щомісячними платежами, тому у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватись із моменту настання строку погашення чергового платежу (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа № 6-116цс/13)). Оскільки в період з грудня 2008 року по час звернення до суду боржник, будь-яких самостійних дій, направлених на погашення заборгованості по кредиту не вчиняв, а позивач не звертався до суду про стягнення заборгованості у строк, що перевищує загальний строк позовної давності з моменту настання зобов'язання сплатити кожний черговий платіж, починаючи з наступного місяця не внесеного поточного щомісячного платежу (а.с.6 розрахунку ), суд вже вбачає наявність підстав для застосування строку позовної давності та відмови в позові з вищенаведеного. Крім того, також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, які маються в матеріалах справи, в Заяві позичальника та Умовах і правилах надання банківських послуг - чітко дане визначення Кредиту (кредитної лінії та кредитного ліміту) - що це розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, обумовлений в договорі, на умовах платності та повернення, де в заяві позичальника чітко визначено, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії платіжної карти, а як вказано позивачем в судовому засіданні, строк дії кредитної карти був до 2010 року, при чому останній платіж по кредиту відповідачем було здійснено в грудні 2008 року, кредитор же пред'явив свої вимоги до боржника, звернувшись за захистом своїх прав з позовом до суду 02.04. 2014 року, а тому якщо і рахувати строки позовної давності як з моменту порушеного права кредитора - недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, та або з моменту закінчення строку дії кредитної карти, то такий станом на 02.04.2014 року - сплинув, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом позовної давності, при цьому про застосування такої було заявлено відповідачем по справі . З урахуванням, визначених у ст 3. ЦК України загальних засад цивільного законодавства, щодо справедливість, добросовісність та розумність для захисту прав відповідача, які обумовлені зверненням баком до суду в термін понад три роки, що призвело до нарахування невиправдано великої суми заборгованості порівнянно з отриманим кредитом.

Outcome: dismissed