Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення витрат на лікування та поховання спадкодавця. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] , діти спадкодавця [PERSON] і [PERSON] , а також її батьки [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджував, що його дружина страждала на онкологічне захворювання. На лікування [PERSON] в Державі Ізраїль та в Україні [PERSON] витратив 75836,76 доларів США та 137618,40 грн. Також 151500,00 грн позивачем було витрачено на організацію поховання [PERSON] . Покликаючись на норму ст. 1232 ЦК України, [PERSON] просив суд стягнути з відповідача [PERSON] компенсацію витрат на лікування та поховання спадкодавця [PERSON] у сумі 15167,35 доларів США та 57824,00 грн; стягнути з відповідача [PERSON] компенсацію витрат на лікування та поховання спадкодавця [PERSON] у сумі 15167,35 доларів США та 57824,00 грн. Відповідачі подали до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначили про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ним витрати на лікування [PERSON] сплачені ним за рахунок його особистих коштів, а ці витрати були розумними з точку зору їхнього розміру і необхідності їх здійснення. На думку [PERSON] і [PERSON] , ритуальні послуги, які замовив [PERSON] у зв`язку з похованням спадкодавця значно перевищують передбачений законодавством перелік ритуальних послуг, що є необхідними для здійснення поховання. Також ці ритуальні послуги не узгоджувались з відповідачами. Відповідачі стверджували, що частина заявлених до стягнення витрат на лікування [PERSON] не стосується її лікування, зокрема витрати на професійний супровід, координування, пересилання та переклад документів, а факт придбання ліків [PERSON] у сумі 67618,40 грн не може підтверджуватись фіскальним чеком без зазначення у ньому платника. [PERSON] і [PERSON] у відзиві також вказали на те, що усупереч норм ст. ст. 1281, 1282 ЦК України позов пред`явлено [PERSON] передчасно, позаяк на сьогодні не встановлено вартість спадкового майна, а задовольнити вимоги кредитора спадкоємці можуть лише в межах вартості спадкового майна. Відповідачі зазначали, що частина заявлених до стягнення витрат на лікування [PERSON] не стосується її лікування, зокрема витрати на професійний супровід, координування, пересилання та переклад документів. З цих підстав [PERSON] і [PERSON] просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. У відповіді на відзив [PERSON] вказав те, що увесь професійний супровід, організацію обстежень, консультацій та лікування, координування дій пацієнта [PERSON] з лікарями, пересилання та переклад медичних документів щодо результатів обстежень, аналізів та висновків лікарів здійснювала ТОВ "Ті.Ель.Ві. Ізраїльський центр медичного туризму", а тому витрати з оплати цих послуг нерозривно пов`язані з лікуванням [PERSON] . Необхідність понесення витрат на лікування [PERSON] у ТОВ "Медікс-рей Інтернешнл Груп" підтверджуються консультативним висновком від 23 березня 2020 року лікаря-онколога Саулова А.В . Також [PERSON] стверджував, що відповідачі не заперечували проти організації поховання її доньки позивачем. У запереченні [PERSON] і [PERSON] звернули увагу на те, що позивач не підтвердив факт наявності у нього самостійного доходу, який би дозволив йому витратити значні кошти на лікування та поховання [PERSON] . Відповідачі зазначили, що за життя [PERSON] отримала від ПрАТ "Мет Лайф" за договором страхування життя страхове відшкодування у сумі 852000,00 грн, які, на думку [PERSON] і [PERSON] , були використані для оплати витрат на лікування. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги свого довірителя з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідачів адвокат Некляєв Ю.Г., представник відповідача [PERSON] адвокат Гродоська О.П., у судовому засіданні заперечували проти позову з мотивів, наведених у відзиві та запереченні. Заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26 березня 2020 року серії [NUMBER] (т. 1, а. с. 183). Причиною смерті був рак правої молочної залози (т. 1, а. с. 138). Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склала, а тому спадкування після її смерті здійснювалось за законом. За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] є чоловіком [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - її доньками, а [PERSON] і [PERSON] - її батьками. Таким чином, указані особи є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] (т. 1, а. с. 187-188, 191, 196, 199, 200). Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За положеннями ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 05 травня 2020 року [PERSON] і [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] , звернувшись до державного нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини (т. 1, а. с. 179-190). 06 травня 2020 року спадщину після смерті дружини прийняв її чоловік [PERSON] (т. 1, а. с. 181). За приписами ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Зважаючи на те, що на час відкриття спадщини після померлої [PERSON] її доньки [PERSON] та [PERSON] були малолітніми, вони вважаються такими, що прийняли спадщину. Отже, після смерті [PERSON] є п`ять спадкоємців першої черги за законом, які прийняли спадщину. За приписами ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Нормою ст. 1232 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті. Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення (постанови Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 484/1407/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 409/656/19). Судом з`ясовано, що за життя спадкодавець [PERSON] страждала на рак правої молочної залози. У зв`язку з цим [PERSON] проходила лікування в Державі Ізраїль, яке було організоване ТОВ "Ті.Ель.Ві. Ізраїльський центр медичного туризму" та здійснювалось у клініці "Медичний центр імені Сураскі" ("Іхілов Сураскі") в м. Тель-Авів (т. 3, а. с. 4). Вартість лікування склала 71880,00 доларів США (т. 1, а. с. 17-58, т. 3, а. с. 4) та була сплачена позивачем [PERSON] (т. 1, а. с. 59-61, т. 3, а. с. 4). При цьому оплата за професійний супровід, організацію обстежень, консультацій та лікування, координування дій пацієнта [PERSON] з лікарями, пересилання та переклад медичних документів щодо результатів обстежень, аналізів та висновків лікарів здійснювала ТОВ "Ті.Ель.Ві. Ізраїльський центр медичного туризму", а тому витрати з оплати цих послуг нерозривно пов`язані з лікуванням [PERSON] в Державі Ізраїль. Також [PERSON] сплатив 3956,76 доларів США за придбання в Державі Ізраїль медичного препарату "Ібранс", який був призначений [PERSON] лікарем-онкологом Мацевською Д. для лікування раку молочної залози (т. 1, а.с. 62-72). Згідно з ч. 1, ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Ст. 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже, принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ст. 103 СК України. Виходячи зі змісту ст. ст. 9, 103 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норми ст. ст. 57, 60, 61 СК України встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них. Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у ст. 62 цього Кодексу. Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у ст. 64 СК України. У ч. 1 цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у ч. 2 ст. 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності. Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (ст. ст. 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним. Так, відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки. 10 грудня 2013 року подружжя [PERSON] уклало шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калашовою Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 3261 (т. 1, а. с. 215-216). Ч. 5 ст. 93 СК України містить обмеження щодо змісту шлюбного договору: за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Аналізуючи вказану законодавчу норму, Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14 зазначив, що вона надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. За умовами шлюбного договору від 10 грудня 2013 року його сторони погодили, що все майно (рухоме та нерухоме), яке буде придбане та/або набуте чоловіком або дружиною після укладення цього договору та реєстрації шлюбу, є особистими майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане або набуте. Грошові кошти на рахунках в банківських установах, будь-які банківські внески, у тому числі відсотки, нараховані по ним, вважаються особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я, відкрито рахунок в установі банку. Будь-які зобов`язання за договорами позики, кредитним договорами, іншими договорами, правочинами є особистими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів. Таким чином, сторони указаного договору погодили встановити для майна, яке буде придбане (набуте) ними після укладення шлюбу, інший правовий режим, ніж той, що встановлений ст. 60 СК України. Укладення шлюбного договору на таких умовах не суперечить положенням ст. 97 СК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Ураховуючи положення укладеного між [PERSON] і [PERSON] шлюбного договору, суд вважає, що кошти у сумі 71880,00 доларів США, витрачені на лікування [PERSON] в Державі Ізраїль, а також кошти у сумі 3956,76 доларів США, витрачені на придбання медичного препарату "Ібранс", були сплачені за особисті кошти позивача [PERSON] . Відповідачі не надали належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що ці витрати були понесені за рахунок особистих коштів [PERSON] чи спільних коштів подружжя [PERSON] . Водночас суд вважає, що витрати на проведення пластики молочної залози у сумі 6000,00 доларів США не можуть бути розумними щодо їх необхідності, позаяк ці медичні послуги відносяться до естетичної медицини. Також [PERSON] не доведено з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази, що саме ним сплачено 18 березня 2020 року 67618,40 грн за придбання медичного препарату "Ібранс", позаяк у фіскальному чеку не вказано особу покупця (т. 1, а. с. 73). Кошти у сумі 70000,00 грн, сплачені позивачем за попереднє симптоматичне лікування [PERSON] ТОВ "Медікс-рей Інтернешнл Груп", не підлягають відшкодуванню [PERSON] за рахунок інших спадкоємців, позаяк у матеріалах справи відсутні докази, що такі медичні послуги надавались хворій. Більш того, згідно з виписки з банківського рахунку [PERSON] вбачається, що ТОВ "Медікс-рей Інтернешнл Груп" здійснювало повернення позивачеві коштів за неотримані медичні послуги (т. 2, а. с. 66). Зважаючи на те, що грошові кошти у сумі 69836,76 доларів США (71880,00 доларів США - 6000,00 доларів США + 3956,76 доларів США = 69836,76 доларів США) були витрачені на лікування захворювання [PERSON] , яке загрожувало її життю, суд вважає їх розумними щодо необхідності їх здійснення та розміру, а тому ці витрати, понесені [PERSON] на лікування спадкодавця, підлягають відшкодуванню за рахунок інших спадкоємців. Ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Предмети ритуальної належності - вироби, що є атрибутами поховання та облаштування могили (колумбарної ніші). 27 березня 2020 року [PERSON] витратив 151500,00 грн на поховання спадкодавця [PERSON] . Ці кошти були сплачені ФОП [PERSON] за придбання домовини, вінків, оплату послуг з винесення домовини та її перевезення катафалком (т. 1, а. с. 76). Виходячи з визначення понять "поховання" та "предмети ритуальної належності", суд вважає, що придбані [PERSON] у ФОП [PERSON] товари та послуги безпосередньо пов`язані з похованням спадкодавця [PERSON] . Водночас відповідачі не навели жодного доказу на підтвердження того, що вони якимось чином заперечували проти організованої позивачем церемонії поховання їх доньки чи не погоджувались з її вартістю. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати на лікування та поховання спадкодавця [PERSON] у сумі 13967,35 доларів США (69836,76 доларів США / 5 = 13967,35 доларів США) та 30300,00 грн (151500,00 грн / 5 = 30300,00 грн); стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати на лікування та поховання спадкодавця [PERSON] у сумі 13967,35 доларів США (69836,76 доларів США / 5 = 13967,35 доларів США) та 30300,00 грн (151500,00 грн / 5 = 30300,00 грн). Суд відхиляє доводи відповідачів щодо передчасності пред`явлення [PERSON] до них позову про відшкодування витрати на лікування та поховання спадкодавця [PERSON] у зв`язку з тим, що усупереч нормам ст. ст. 1281, 1282 ЦК України не встановлено вартість спадкового майна, а задовольнити вимоги кредитора спадкоємці можуть лише в межах вартості спадкового майна. Так, указані норми регулюють порядок, строки пред`явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців та задоволення таких вимог. Натомість позивач не є кредитором спадкодавця [PERSON] , а спірні правовідносини врегульовані спеціальною законодавчою нормою - ст. 1232 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] компенсації підлягає судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 7839,04 грн ((13976,35 доларів США х 2 х 25,89 (курс гривні до долара США на час сплати позивачем судового збору) + 60600,00 грн / 928618,00 грн х 9286,18 грн = 7839,04 грн).

Outcome: partial