Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

[INFO] померла [PERSON], жителька с. Вільхи Золотоніського району Черкаської області, після смерті якої відкрилась спадщина на майно у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, кадастровий № 7121581801010010049, що розташована по [ADDRESS], земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,22 га (1,8 га та 0,42 га) кадастрові № 7121587800:06:004:0019 та № 7121581800:05:001:0156, розташованих у межах Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1053 га, кадастровий № 7121581801 01 003 0099, розташована у с. Вільхи, Золотоніського району Черкаської області, та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,0358 га, кадастровий № 7121581801010010050, розташована в с. Вільхи Золотоніського району Черкаської області. Відповідно до заповіту від 29.09.2000 року, посвідченого секретарем Вільхівської сільської ради, та зареєстрованим у реєстрі за № 80, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно (будинок з надвірними будівлями), де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належить на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON]. Проте позивач не може оформити право на спадщину, оскільки нотаріус відмовляється видати відповідні документи в зв`язку з тим, що відсутня ідентифікація особи, на яку зроблено заповіт, а тому [PERSON] змушена звернутись до суду з позовом до Вільхівської сільської ради, на території якої знаходиться спадкове майно, про встановлення юридичних фактів та визнання права власності на спадщину за заповітом. Під час розгляду справи до участі у справі була залучена як відповідач [PERSON], яка також подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON]. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, представник позивача направив до суду письмове пояснення, в якому підтримав позовні вимоги, просив суд повністю їх задовольнити, справу розглядати за його відсутності. Представник відповідача Вільхівської сільської ради в судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву за вих. № 23 від 04.02.2014 року, в якій просив суд справу розглянути без участі представника сільської ради, позовні вимоги сільрада визнає повністю, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про дату, час та місце судового розгляду ставилась до відому належним чином. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу у відсутність осіб, що беруть участь у сраві. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 29.04.2013 року) [PERSON] померла [INFO]. Згідно із заповітом від 29.09.2000 року, посвідченим секретарем Вільхівської сільської ради, та зареєстрованим у реєстрі за № 80, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно (будинок з надвірними будівлями), де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належить на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала [PERSON] Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] від 03.03.1956 року) [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON]. Згідно з довідкою Біломорського архіву ЗАГСу Карельської АРСР від 14.03.1992 року в Біломорському райвідділі ЗАГСу виконаний запис про реєстрацію шлюбу за № 132 від 15 жовтня 1983 року на громаданина [PERSON] з громадянкою [PERSON]. Після реєстрації шлюбу з [PERSON] прізвище [PERSON] було змінено на "[PERSON]". З офіційного перекладу паспорта громадянина РФ [NUMBER], виданого 11 травня 2011 року, вбачається, що він виданий [PERSON], [INFO], уродженці с. Вільхи Золотоніського району Черкаської області. Таким чином, у суду не виникає жодного сумніву, що [PERSON] є дочкою [PERSON]. При цьому суд погоджується з доводами позивача, викладеними у позовній заяві щодо помилок та описок у прізвищах, іменах та по-батькові, як спадкодавця, так і спадкоємця, оскільки деякі документи друкувались дійсно на друкарській машинці, де містився лише російський шрифт. В зв'язку з цим букви "Є" та "І" завжди замінялись наближеними аналогами: буквою "Е" та "!" відповідно. Ось чому прізвище, ім'я та по-батькові спадкоємця записані як "[PERSON]". А крім того, в заповіт вписувались дані з її російського паспорта, а тому секретарем сільської ради, що складав заповіт 13 років тому була зроблена помилка. А тому дійсно "[PERSON]" та "[PERSON]" є однією і тією ж особою. Також суд погоджується з доводами позивача, що ім`я [PERSON] є синоніміченим імені "[PERSON]" і жодниз сумнівів у тому, що [PERSON] та [PERSON] є однією і тією ж особою, у суду не виникає. Як вбачається з довідки виданої виконкомом Вільхівської сільської ради за вих. № 119 від 18.04.2013 року, за [PERSON], числиться житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться у [ADDRESS]. Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 707209 від 19.12.2009 року [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га, кадастровий номер 7121581801010010049, що розташована у [ADDRESS]. Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії РК № 707296 від 19.12.2009 року [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1053 га, кадастровий номер 7121581801 01 003 0099, що розташована у [ADDRESS]. Як вбачається з Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 707207 від 19.12.2009 року [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0358 га, кадастровий номер 7121581801010010050, що розташована у [ADDRESS]. Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 132183 від 24.02.2004 року [PERSON] є власником земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2,22 га, (1,8 га та 0,42 га) кадастровий № 7121587800:06:004:0019 та кадастровий № 7121581800:05:001:0156, що розташовані в [ADDRESS]. Як вбачається з повідомлення приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу від 30.01.2014 року за вих. № 116/01-16 та копії спадкової справи № 77/2012 після смерті [PERSON], що померла [INFO], спадкоємцями, що подали заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO], є її дочки [PERSON] та [PERSON]. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що позивач прийняв спадщину у встановлений чинним законодавством термін відповідно до ст. 1268 ЦК України. Також слід зазначити, що [PERSON] посилаючись на те, що вона є пенсіонером по віку має право на обов`язкову частку спадщини відповідно до ст. 1241 ЦК України, підпадаючи під поняття "повнолітні непрацездатні діти спадкодавця". Згідно з нормами ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Таким чином, суб'єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу). Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов'язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу). За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині. Право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім'ї чи найближчих родичів спадкодавця. Отже, досліджуючи підстави з яких [PERSON] відносить себе до повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця та вважає, що має право на обов'язкову частку у спадщині, слід взяти до уваги Рішення Конституційного Суду від 11.02.2014 року у справі № 1-рп/2014 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця)", відповідно до якого: Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття "повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії "непрацездатні" інвалідів І, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття "непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертой статті 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року N 966-ХІV (далі - Закон N 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-ІV з наступними змінами (далі - Закон N 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону N 966, Закону N 1058 Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов'язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами І, II чи III групи. Враховуючи викладене та

Outcome: approved