Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

17 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Опікунська рада виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської областіпро позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період, в якому з урахуванням уточнених вимог просив: - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; - визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти за минулий час на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , на кожну в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (або у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн.)щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 19 лютого 2017 року і до досягнення дітьми повноліття; - заборонити виїзд за кордон [PERSON] до погашення нею заборгованості по аліментам; - заборонити [PERSON] та її батькам наближатися до дітей, ближче ніж на 100 (сто) метрів, для запобігання загрозам їх здоров`я з боку матері і її родичів, згідно з вимогами дітей. В обґрунтування вимог, [PERSON] посилався на те, що 30 жовтня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровськ був зареєстрований шлюб між ним і відповідачем, актовий запис № 814, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року шлюб між ними був розірваний. Від даного шлюбу вони мають дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] вказує на те, що після реєстрації шлюбу він разом з відповідачем [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] . У сім`ї [PERSON] склалися такі відносини зі своїми батьками, при яких вони жодного дня не могли прожити без конфлікту та сварок. Саме тому, маючи вже двох дітей, народжених у шлюбі, ними було прийняте рішення про придбання власного житла. За ініціативою [PERSON] їх місцем проживання було обрано с.Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області, яке знаходиться на відстані від її батьків, з якими вони не могли більше разом проживати. Проте, спільне проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] було не триваючим. Відповідач [PERSON] постійно конфліктувала, внаслідок чого у липні 2015 року остання зібрала всі свої речі та майно, придбане у шлюбі, та виїхала до своїх батьків у м. Дніпро за вказаною вище адресою. Позивач зазначає, що спочатку діти проживали разом з матір`ю, він теж переїхав проживати до своєї матері. Деякий час він мав можливість постійного спілкування з дітьми, а також цікавитися у школі навчанням дочки [PERSON] , [INFO] . Натомість, вже через деякий час дочка сама почала просити його частіше її забирати до себе, оскільки матір з нею почала конфліктувати, принижувати її та ображати. З травня 2016 року він з дочкою проживають разом, вона знаходиться на повному його утриманні, а мати з цього часу не наважилася навіть привітати [PERSON] з Днем народження. У листопаді 2017 року донька потрапила в лікарню, їй зробили операцію, однак [PERSON] матеріальної допомоги дитині не надала, зокрема не навідувала її та не хотіла відповідати на телефонні дзвінки, а коли дізналася, що з дитиною все гаразд почала наводити наклеп на нього і доньку. Протягом всієї осені 2017 року відповідач [PERSON] мотивувала поведінку доньки [PERSON] (страх, небажання спілкуватися) як психічне захворювання, вимагаючи від поліції та соціальних служб дій, які б допомогли їй відправити доньку у психіатричну лікарню. Позивач [PERSON] вказує на те, що їх син [PERSON] , [INFO] , з травня 2016 року до квітня 2017 року ще не міг визначитись з ким проживати, а тому проживав то з ним у його матері, то з [PERSON] у її батьків. Всі вихідні та свята син проводив з ним, а також влітку 2016 року. Позивач вказує на те, що їх син [PERSON] має певні вади мовлення. Починаючи з 2017 року [PERSON] влаштувалася на військову службу, виїздила постійно в зону АТО на території Донецької та Луганської областей, життя дітей в цей час її зовсім перестало цікавити, внаслідок чого син теж висловив своє бажання залишитися проживати разом з ним. Остаточно з січня 2019 року він з дітьми разом проживають в [ADDRESS] . Їх будинок облаштований всім необхідним для проживання у ньому дітей, в тому числі ще однієї малолітньої дитини, яка народилася у нього в іншому шлюбі з іншою жінкою. З його нинішньою дружиною у дітей склалися теплі взаємовідносини, вони виховуються у спокійній сім`ї, в повній турботі та безпеці. Єдину небезпеку для дітей становить їх матір, яка дозволяє собі приїздити в с.Спаське з чоловіками кремезної статури та чинити сварки, погрожувати дітям. Її спроба побачити дітей та потрапити у будинок шляхом за допомогою незнайомих людей, тільки лякає дітей. Вже після такого діти самі зрозуміли агресивну поведінку їх матері по відношенню до них. Діти не бажають проживати разом з матір`ю, наразі її бояться та зневажають одночасно. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 20 травня 2019 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. 17 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернувся з клопотання про передачу справи судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області [PERSON] для об`єднання з цивільною справо № 200/12874/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Ухвалою суду від 15 вересня 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - третя особа - Опікунська рада виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської областіпро позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період передано судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сорокі Ользі Володимирівні для вирішення питання про об`єднання з цивільною справо № 200/12874/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Ухвалою суду від 18 вересня 2020 року під головуванням судді Сороки О.В. відмовлено [PERSON] в об`єднанні в одне провадження цивільних справ за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей зі справою № 183/2504/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Опікунська рада виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської областіпро позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період. Ухвалою суду від 05 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. 13 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про відмову від позовних вимог в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дітей та стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період. Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року прийнято відмову [PERSON] від позову до [PERSON] , третя особа - Опікунська рада виконавчого комітету Підгородненської міської Дніпропетровського району Дніпропетровської області в частині вимог про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей за минулий період, провадження у справі в частині відмови від позовних вимог закрите. Таким чином, судом розглядались позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Опікунська рада виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської областіпро визначення місця проживання дітей разом з батьком. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяв, кожен окремо, просили розглядати справу без їх участі, відзиву на позов від останніх до суду не надходило. В той же час, у своїх письмових пояснення відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову про визначення місця проживання дітей разом з батьком. Зокрема вказує на те, що їх діти з огляду на руйнівний характер поведінки позивача [PERSON] мають певні вади і потребують постійного контролю за здоров`ям, систематичних профілактичних і корекційних дій з боку медиків та педагогів. Відносно сина [PERSON] зазначила, що позивач силоміць вивіз його до с. Спаське і заблокував його від неї, в той час як дитина проживала разом з нею в м. Дніпро та відвідував спеціалізований заклад КЗО «БНРРМЦКР та ІН» ДОР», що було необхідним для постійної корекції його здібностей мовлення, оскільки згідно висновків педагогів та медиків у відповідні роки його життя було встановлено загальне недорозвинення мовлення. А тому вважає, що проживання сина [PERSON] в м. Дніпро, де він проходив та надалі повинен проходити корекційні заходи, буде доцільним разом з нею, а не батьком, який не опікується майбутнім сина та його здоров`ям та не робить нічого для вжиття необхідних корекційних та реабілітаційних процедур. Щодо стосується доньки [PERSON] вказує на те, що вже після того як її розлучили з дітьми, у грудні 2017 року [PERSON] стало відомо, що донька стала погано себе почувати і в період з 13.11.2017 року по 22.11.2017 року перебувала в лікарні у гінекологічному відділенні, де їй лікарями поставлено діагноз «отрезіягімена, гіматокольпус» та зроблено операцію. Всі її намагання з`ясувати обставини цієї дивної події, колишній чоловік ігнорував, заблокував мобільний та повідомив, що донька нібито перебуває в стадії формування жіночого організму і тому в цьому нічого страшного немає. Але відповідач [PERSON] занепокоєна станом здоров`я доньки [PERSON] , оскільки вважає, що дитина потребує постійного нагляду за її здоров`ям та психологічним станом після проведення операції, яка завдала їй великого стресу. У зв`язку з наведеним, просила відмовити в позові. Представник третьої особи - Опікунської ради виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справи без його участі, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги та визначити місце проживання дітей разом з батьком. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 30 жовтня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровськ між сторонами був зареєстрований шлюб, актовий запис № 814, який рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року у справі № 183/3227/17 розірваний. Від даного шлюбу позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] мають дітей - [PERSON] , [INFO] , актовий запис №с 1223 від 24 жовтня 2006 року (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26 квітня 2017 року) та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 956 від 28 липня 2009 року (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26 квітня 2017 року). У відповідності до постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року у справі № 183/1984/16, провадження № 22-ц/803/2041/19, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 900,00 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 квітня 2016 до 25 січня 2019 року. Судом апеляційної інстанції встановлено під час розгляду справи сторони не заперечували, що їх син [PERSON] , [INFO] з 25 січня 2019 року проживає за адресою батька [PERSON] та переведений до навчального закладу за місцем проживання батька. Судом встановлено, про що не заперечується сторонами, що діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] станом на час ухвалення рішення проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Водночас, позивач [PERSON] вказує на те, що між ним та відповідачем [PERSON] постійно виникають непорозуміння з приводу місця проживання дітей, та оскільки мирним шляхом вирішити дане питання між ними неможливо, він вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, між сторонами виник спір про визначення місця проживання дітей. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до приписів ч.ч. 2,8,9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Нормами ст. 12Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до приписів ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На підставі ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Крім того, статтею 141 СК України визначено, що 1. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У відповідності до ст. 157 СК України, 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Статтею 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У відповідності до ст. 158 СК України, 1. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. На підставі статті 159 СК України, 1. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 2. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. 3. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. 4. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. 5. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Приписами статті 19 СК України визначено, що 1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. 3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2021 року у справі № 200/12874/16-ц, яке набрало законної сили 29 жовтня 2021 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] за її позовом до [PERSON] , треті особи - Служба у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дітей - відмовлено. У вказаному рішенні зокрема встановлені наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] , у будинку, що був придбаний за договором купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року. Судом протягом розгляду справи № 200/1284/16-ц було встановлено, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] та з січня 2016 року за адресою місця реєстрації в [ADDRESS] не проживає. За адресою місця реєстрації сторін в [ADDRESS] , станом на 21 вересня 2020 року, станом на 01 червня 2021 року проживають: [PERSON] , його дружина - [PERSON] та діти: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . 07 червня 2016 року при складенні акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, яке проводилося за заявою [PERSON] , комісією Управління - служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпрі ради встановлено, що [PERSON] проживає з батьком, а [PERSON] - з матір`ю у квартирі за адресою: [ADDRESS] , де створені всі умови для проживання дітей. 08 червня 2016 року при складенні акту обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, яке проводилося за заявою [PERSON] , комісією Управління - служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради встановлено, що [PERSON] проживає разом з батьком в [ADDRESS] , де створені всі умови для проживання дитини, [PERSON] проживає разом з матір`ю. З 01 вересня 2015 року [PERSON] навчалася в СШ № 126 м. Дніпро, де її успіхами цікавилися, як матір, так і батько. Між тим, за проханням [PERSON] , рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпрі ради № 378 від 22 грудня 2016 року, останній встановлено години для участі у вихованні та спілкуванні матері з дитиною [PERSON] , а саме: кожен вівторок з 13.00 години до 15.00 години в присутності шкільного психолога, починаючи з лютого 2017 року двічі на місяць забирати дитину в п`ятницю після занять в школі, з перебуванням доньки за місцем проживання матері, до ранку понеділка. Як зазначила сама [PERSON] в судовому засіданні, жодного разу у встановлені часи її матір не зустрічалася з нею в присутності психолога. Станом на 25 травня 2017 року при складенні акту обстеження житлово-побутових умов проживання дітей, яке проводилося за заявою [PERSON] , комісією Управління - служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком в квартирі [ADDRESS] , де створені добрі санітарні умови, однак не вистачає спальних місць для всіх членів сім`ї. У вересні 2017 року за заявою [PERSON] проведено обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS] , де повноважною комісією служби у справах дітей Новомосковської РДА встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком за вказаною адресою, житлово-побутові умови задовільні, не дивлячись на ремонтні роботи, діти мають все необхідне для проживання, у сім`ї панують теплі, довірливі стосунки. У Комунальному закладі «Спаська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області [PERSON] навчалася в період з 01 вересня 2013 року по 28 серпня 2015 року, а також, починаючи з 29 серпня 2017 року. [PERSON] навчається в Комунальному закладі «Спаська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, з першого класу з 01 вересня 2017 року по 26 жовтня 2017 року, а також, починаючи з 28 січня 2019 року. Судом під час ухвалення рішення у справі № 200/12874/16-ц також було досліджено інші докази, що характеризують батьків дитини. Так, [PERSON] станом на 04 лютого 2019 року працювала в ПТ «ДОНКРЕДИТ» на посаді менеджера з надання кредитів з 27 листопада 2018 року, являється членом профспілки «Громадянський Захист», де зарекомендувала себе з позитивної сторони, як свідомий громадянин, крім того остання забезпечена житлом. Виходячи з характеристик навчального закладу, який відвідують [PERSON] та [PERSON] , вихованням дітей займається батько, інших характеризуючи даних щодо батька суду не подано. Також під час розгляду даної справи № 200/12874/16-ц, в судовому засіданні була з`ясована думка неповнолітньої [PERSON] , яка досягши відповідного віку, самостійно звернулася до суду з заявою про залучення її до участі у якості третьої особи. Дитина на достатньому рівні, чітко та впевнено аргументувала своє бажання проживати з батьком та повідомила, що в їх сім`ї на даний час панує атмосфера поваги, турботи один про одного. Цілодобовий розпорядок її дня, та її брата [PERSON] підтримують батько та [PERSON] , саме вони готують все необхідне для навчання та забезпечення їх побуту. Дівчинка без сумнівів розповіла про своє ставлення до матері, яку зневажає через її агресивну поведінку по відношенню до неї. Думку малолітнього [PERSON] в судовому засіданні заслухано не було, як повідомив [PERSON] , йому і до цього часу, через вади мовлення, досить складно висловлювати свою думку, тим більше, в умовах судового засідання. Його думка неодноразово була вислухана представниками служби у справах дітей Новомосковської РДА, останній наполягав на тому, що має бажання проживати разом з батьком. Отже, під час розгляду даної справи суд на момент ухвалення рішення, насамперед, виходив з інтересів самих неповнолітніх дітей, врахувавши, що у обох дітей склалися сталі соціальні зв`язки з сім`єю батька, місце навчання обох дітей знаходиться в с.Спаське Новомосковського району за місцем проживання батька, який відповідально ставиться до створення умов, необхідних для всебічного розвитку дітей. Також судом під час ухвалення рішення було враховано стан здоров`я обох дітей, а особливо [PERSON] , який потребує корекції мовлення, однак, на думку суду висловлена в судовому засіданні чітка позиція [PERSON] , яка також узгоджується з висновком повноваженого органу опіки та піклування за місцем фактичного проживання дітей, забезпечує той самий баланс між інтересами дітей та правами обох батьків на виховання дитини. Судом під час розгляду справи № 200/200/12874/16-ц було досліджено висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 14 березня 2018 року про доцільність визначення місця проживання дітей разом з матір`ю [PERSON] , який був предметом розгляду справи Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська. Цей висновок здебільшого ґрунтувався на тому, що батько дітей [PERSON] у грудні 2017 року не заперечував проти визначення місця проживання сина [PERSON] з матір`ю, який на той час теж висловлював своє бажання на проживання з матір`ю, думка [PERSON] вислухана не була на жодному засіданні комісії. В свою чергу, орган опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з батьком. Такий висновок був зроблений з урахуванням думки обох дітей. При цьому, 18 червня 2020 року було проведено засідання опікунської ради Підгородненської міської ради, де була заслухана [PERSON] , яка висловила занепокоєння станом здоров`я дітей. Опікунська рада вирішила довести до відома батька, що діти потребують психологічної допомоги, Радомиру необхідна консультація дефектолога. Не зважаючи на те, що Орган опіки та піклування Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області прийняв рішення про визначення місця проживання дітей за місцем проживання їх батька, виходячи з аргументованої думки самих дітей про бажання жити з батьком, суд також під час ухвалення рішення у справі 200/12874/16-цвислухав аргументацію [PERSON] , та дійшов висновку, що матір дітей безсумнівно обізнана про всі умови їх проживання, однак протягом тривалого часу не цікавиться їх життям, здоров`ям, успіхами в навчанні тощо, не спілкується з вчителями. Суд у своєму рішенні зазначив, що під час розгляду справи не доведено переваги матері перед батьком на визначення місця проживання дітей з нею, як і не знайдено достатніх доказів того, що внаслідок проживання дітей такого віку і статі з батьком, розриваються стосунки з матір`ю. А поодинокі спроби, які вживає матір для відновлення спілкування з дітьми, після того, як вони остаточно визначилися зі своїм місцем проживання з батьком, а також методи, які вона використовує для того, щоб побачити своїх дітей, навпаки завдають дітям стресу, тягнуть за собою негативні наслідки у вигляді втрати будь-якого емоційного зв`язку зі своїми дітьми. В даному випадку вік дітей (на момент винесення рішення 15 років та 12 років), їх стать не встановлюють для суду презумпцією визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, судом не встановлено тих обставин, за яких неповнолітні діти не можуть бути розлучені з матір`ю. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином судом встановлено, що позивач приділяє увагу вихованню дітей, піклується про стан їх здоров`я, матеріальне забезпечення, харчування тощо, позитивно характеризуються, матеріали справи не містять будь-яких медич них протипоказань. Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. Приписами ч.ч. 2-4 ст. 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як вже зазначалося вище, приписами ч.ч. 1-2 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. За змістом ст. 32 ЦК України неповнолітньою особою є дитина віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. З аналізу норм Сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц (провадження N 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону N 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі "N.TS. та інші проти Грузії" зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Таким чином, при розгляді цієї справи суд, насамперед, виходить з інтересів самих неповнолітніх дітей, та враховує, що у обох дітей склалися гармонійні теплі стосунки з сім`єю батька, місце навчання обох дітей знаходиться в с. Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області за місцем проживання батька, який відповідально ставиться до створення умов, необхідних для всебічного розвитку дітей. Враховуючи встановлені судом обставини, що фактично склалися між сторонами, а саме, що діти проживають за місцем мешкання батька [PERSON] , а також їх вільний вибір проживати разом з батьком, суд приходить до переконання, що в інтересах дітей необхідно позовні вимоги задовольнити, визначивши місце проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому сплачена позивачем сума судового збору в розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладено та

Outcome: approved