Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

У липні 2014 року позивач - ТОВ "ОЛДЕНС" звернувся до суду із позовом, уточнивши який просив : - зобов'язати відповідача - [PERSON] звільнити торгово - офісне приміщення з закусочною, що розташоване за адресою: [ADDRESS], та яке на підставі свідоцтва про право власності, належить ТОВ "ОЛДЕНС"; - заборонити відповідачу - [PERSON] доступ до торгово - офісного приміщення з закусочною та заборонити йому займати вказане торгово - офісне приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ОЛДЕНС" є власником вищевказаного приміщення на підставі Свідоцтва про право власності від 08.04.2014 року, серія САК № 423877, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 396629 від 08.04.2014 року. Вищезазначене торгово - офісне приміщення з закусочною самовільно зайняв відповідач - [PERSON], при цьому сторони не укладали будь-яких правочинів, що надають йому право використовувати це приміщення. 08.05.2014 року позивач направив відповідачу лист - вимогу звільнити приміщення, але відповідач на дану вимогу не відреагував, чим змусив позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином та своєчасно повідомлений про час та місце судового засідання, заяв від нього не надходило, причина його неявки суду не відома. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Статтями 10, 11, 60, 61 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до статті 321 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним. Із матеріалів справи вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.04.2014 року, серія САК № 423877, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за від 08.04.2014 року ТОВ "ОЛДЕНС" належить торгово - офісне приміщення з закусочною, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.3). Стаття 386 Цивільного кодексу України зазначає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідач [PERSON] займає вказане приміщення без відповідних правових підстав, чим порушується право власності позивача. Згідно із ст. 391 Цивільного Кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на вищевикладене суд знаходить позовні вимоги щодо звільнення відповідачем нежитлового приміщення, що належить позивачу, обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Що ж до вимог позивача про заборону відповідачеві доступу до вказаного приміщення та заборону йому займати це приміщення, то суд знаходить такі вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач їх не конкретизує та не визначає спосіб їх здійснення.

Outcome: partial