Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування п.9.1 рішення Чернівецької міської ради №1305 від 26.06.2018 року. Посилалася на те, що вона є землекористувачем земельної ділянки № 4 для ведення садівництва у садівничому товаристві [ADDRESS] з 17.10.1987 року. Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №67/3 від 08.02.1994 року, зокрема у п.170 додатку до рішення, їй було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку № 4 , площею 0, 1200 га, у садівничому товаристві [ADDRESS]. Вказане рішення було прийнято відповідно до Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року. З метою внесення відомостей до Публічної кадастрової карти України та відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо належної їй земельної ділянки № 4 , площею 0,1200 га для ведення садівництва у садівничому товаристві [ADDRESS] 13.04.2018 року вона звернулася до Чернівецької міської ради з заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою на належну їй земельну ділянку. Пунктом 9 рішення ЧМР №1305 від 26.06.2018 року було вирішено надати їй дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 4 , орієнтовною площею 0,1200 га, у власність у садівничому товаристві [ADDRESS] для індивідуального садівництва. Одночасно п.9.1 вказаного рішення ЧМР визнано таким, що втратив чинність п.170 додатку до рішення Виконавчого комітету міської ради від 08.02.1994 року №67/3 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині передачі [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки № 4 , площею 0,1200 га в садівничому товаристві [ADDRESS] для індивідуального садівництва. Із вказаним пунктом рішенням вона не погоджується, вважає його незаконним та таким, що порушує її права. Так, у відповідності до розділу Х «Перехідних положень» ЗК України від 25.10.2001 року, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Тому вважає, що надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі є реалізацією рішення виконавчого комітету від 08.02.1994 року №67/3 та є правовстановлюючим документом. Зазначене рішення вичерпало свою дію моментом прийняття, а момент його остаточного виконання пов`язується моментом реєстрації права власності на земельну ділянку. Просила визнати протиправним та скасувати п.9.1 рішення Чернівецької міської ради №1305 від 26.06.2018 року. Ухвалою суду від 11.01.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 04.02.2021 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Чернівецькою міською радою було подано відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав. Посилався на те, що законодавством передбачено певний порядок отримання громадянами безоплатно у власність земельних ділянок, який передбачає отримання дозволу на розроблення технічної документації з подальшим його погодженням та затвердженням. Прийняття п.9 рішення ЧМР №1305 від 26.06.2018 року є результатом подання [PERSON] відповідної заяви за власним волевиявленням. Наступним етапом приватизації земельної ділянки являється розроблення позивачем проекту відведення з подальшим його погодженням та затвердженням сесією міської ради. Також відповідач вказував на те, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Вважає, що права позивача порушені не були. Просив відмовити в задоволенні позову. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились. У поданій до суду заяві просили розглянути справу у їх відсутності, позов підтримали. Представник відповідача Чернівецької міської ради позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Вважає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування відповідає вимогам Закону. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин: Спір між сторонами виник з приводу правомочностей позивача щодо земельної ділянки № 4 , площею 0,1200 га для ведення садівництва у садівничому товаристві [ADDRESS] . Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6, п.7 постанови від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснив, що при вирішенні питань, пов`язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Отже, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Як було встановлено судом, рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №67/3 від 08.02.1994 року було вирішено у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року, зокрема п.170 додатку до рішення, передати [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку № 4 , площею 0, 1200 га, у садівничому товаристві [ADDRESS] (а.с.12-13). З метою внесення відомостей до Публічної кадастрової карти України та відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо належної земельної ділянки № 4 , площею 0,1200 га для ведення садівництва у садівничому товаристві [ADDRESS] , позивач 13.04.2018 року звернулася до Чернівецької міської ради з заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою на належну їй земельну ділянку (а.с.8). Пунктом 9 рішення ЧМР №1305 від 26.06.2018 року було вирішено надати [PERSON] дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 4 , орієнтовною площею 0,1200 га, у власність у садівничому товаристві [ADDRESS] для індивідуального садівництва (а.с.7). Одночасно п.9.1 вказаного рішення ЧМР визнано таким, що втратив чинність п.170 додатку до рішення Виконавчого комітету міської ради від 08.02.1994 року №67/3 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині передачі [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки № 4 , площею 0,1200 га в садівничому товаристві [ADDRESS] для індивідуального садівництва. Позивач із вказаний пунктом оскаржуваного рішення не погоджується та вважає його таким, що суперечить вимогам Закону. Розглядаючи наведені [PERSON] аргументи, суд виходить із наступного: Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. У частинах першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, визначений статтею 118 ЗК України. У відповідності до розділу Х «Перехідних положень» ЗК України від 25.10.2001 року, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Як зазначалось судом вище, рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №67/3 від 08.02.1994 року було прийнято у відповідності до Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року, а отже воно було підставою для реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку № 4 , площею 0, 1200 га, у садівничому товаристві [ADDRESS] (а.с.12-13). Конституційним Судом України в рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішено, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційний Суд України зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. За змістом вказаного рішення Конституційного Суду України орган місцевого самоврядування має право скасовувати власні рішення, зокрема, лише в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, якщо право органу місцевого самоврядування скасувати певне рішення не передбачене законом, таке рішення скасовувати не можна у будь-якому випадку. Якщо ж право органу місцевого самоврядування скасовувати певне рішення передбачено законом, то, відповідно, таке рішення може бути скасовано, однак, за виключенням випадків, коли відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Таким чином питання, реалізоване, чи ні, скасоване власне рішення органу місцевого самоврядування, має значення лише тоді, коли мова йде про випадки, у яких право на скасування таких рішень прямо передбачено законом. В інших випадках - орган місцевого самоврядування не має права скасовувати власні рішення, не залежно від того, чи вони реалізовані. Проте, законодавство не містить положень, що уповноважують місцеві ради скасовувати або визнавати нечинними власні рішення пропередачу безоплатно громадянам у приватну власність земельної ділянки. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. У пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. На підставі належних та допустимих доказів, досліджених судом, встановлено, що [PERSON] набула у власність земельну ділянку, якою вона правомірно користувався за цільовим призначенням понад двадцять років, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради. Після чого, п.9.1 оскаржуваного рішення у 2018 році її було позбавлено права власності на земельну ділянку. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що в даній справі мало місце непропорційне втручання у право позивача на мирне володіння майном. При цьому, суд враховує, що [PERSON] протягом тривалого часу добросовісно користувалася земельною ділянкою, будь-яких протиправних дій для заволодіння земельною ділянкою не вчиняла. Позбавлення позивача права власності на земельну ділянку фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки з її володіння вона не вибуває, а лише призведе до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність не з вини [PERSON] . За таких обставин, суд на підставі встановлених обставини справи, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі, приходить до висновку про доведеність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим наявні правові підстави для його задоволення.

Outcome: approved