Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оратівського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 26.11.2012 року шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі у сторін народилась донька [PERSON], [INFO] З моменту розірвання шлюбу і по теперішній час малолітня донька [PERSON], [INFO], проживає з позивачем [PERSON] З метою всебічного розвитку малолітньої доньки [PERSON], [INFO], отримання лікування та профілактики наявних у неї захворювань, за рекомендаціями лікарів, необхідне перебування дитини на морі. [PERSON] того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. В даний час позивач має можливість та бажання періодично виїздити з дитиною для оздоровлення та відпочинку до Турецької [PERSON] та країн Європейського Союзу. Проте відповідач, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому необгрунтовує свою відмову. Просить суд позов задоволити та дозволити виїзд за кордон неповнолітній дитині - [PERSON], [INFO], для оздоровлення та відпочинку в супроводі матері дитини - [PERSON], [INFO], без згоди батька дитини - [PERSON], [INFO], в країни Європейського Союзу, а саме: Австрійську [PERSON], [PERSON] Бельгії, [PERSON] Болгарія, Сполучене [PERSON] Великої Британії та Північної Ірландії, [PERSON] Греція, [PERSON], [PERSON], [PERSON] Ірландія, [PERSON] Іспанія, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Великого Герцогства Люксембург, [PERSON] Мальта, [PERSON] Нідерландів, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Польща, Португальської Республіки, Республіки Словаччина, Республіки Словенія, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Чеської Республіки, [PERSON] Швеція та до [PERSON], Африки, Південно-Західної Європи, а саме: Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Об'єднаних Арабських Еміратів, на чотири роки з 01.09.2017 року до 01.09.2021 року включно, без обмежень кількості поїздок в календарний рік. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позову, а також не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином через засоби масової інформації, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Іллінецької районної державної адміністрації Вінницької області у судове засідання свого представника також не направила, однак подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У зв'язку з розглядом справи у відсутності сторін в силу ч. 2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється . Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно рішення Іллінецького районного суду Вінницької області віл 26.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 6 липня 2007 року виконавчим комітетом Новоживотівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, актовий запис №6 розірвано, присвоєно позивачу дошлюбне прізвище "Катрага". Згідно свідоцтва про народження серії І-АМ №115145 від 23.02.2009 року [PERSON] народилася 08.02.2009 року в с. Новоживотів Оратівського району Вінницької області батьками якої є: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Згідно довідки від 09.07.2017 року виданої комунальним закладом "Центр первинної медико-санітарної допомоги " Іллінецької міської ради Вінницької області [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку у сімейного лікаря з діагнозом: Е669, М21.0. Дитина потребує лікування. Згідно довідки №01-32/1239 від 04.07.2017 року виданої Іллінецькою центральної районною лікарнею [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку у дитячого лікаря-хірурга Іллінецької ЦРЛ з приводу плоско-вальгусної деформації стоп. Дитина потребує лікування. Згідно довідки від 13.07.2017 року виданої Вінницьким обласним дитячим кардіоревматологічним санаторієм [PERSON] знаходилася у Вінницькому обласному дитячому кардіоревматологічному санаторії на лікуванні з 26.06.2017 року по 13.07.2017 року аліментарне ожиріння ІІ ступені, плосковальгусна деформація стоп. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально-посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою КМ України №231 від 31.03.1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Позивач [PERSON], звертаючись до суду із вимогами до відповідача, просила надати дозвіл на виїзд за межі України малолітній дитині без згоди та супроводу її батька. Суд вбачає, що наведені норми права не містять такого положення, яке б унеможливлювало право дитини, що не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, на тимчасовий виїзд з України за кордон з метою навчання. Навпаки, вищезазначені норми права дозволяють такий виїзд на підставі рішення суду. У разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, то сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. При цьому, Верховний суд України в своїй ухвалі від 02 червня 2015 року по справі № 6-469ц15 наголошує, що суди при постановлені рішення про надання згоди на тимчасові поїздки дитини при відсутності згоди одного з батьків мають виходити з того, що це здійснюється в інтересах малолітньої дитини, наявні підстави та умови для надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон у визначені країни, з визначеною метою, без згоди та супроводу відповідача, котрий чинить перешкоди у такому виїзді та з обов'язком повернути дитину в Україну по завершенню визначеного судом тимчасового терміну перебування за кордоном. Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Частина 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Станом на сьогоднішній день, батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Таким чином, виїзди дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку ,жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини. Позивач та її дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, позивач має місце роботи, батьки позивача проживають в Україні, дитина знаходиться на утриманні у матері, доступ батька до дитини не обмежений. Водночас, через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача позивач позбавлена можливості здійснювати тимчасовий виїзд з дитиною за кордон для здійснення оздоровлення доньки. [PERSON] того, судом встановлено, що сторони на даний час не спілкуються, відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон, при цьому суд приймає до уваги, що можливість отримання згоди в поза судовому порядку на виїзд дитини за межі України без згоди батька на даний час малоймовірна, приймає до уваги, що у судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або це перебування за межами України має іншу мету, ніж лікування, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2). Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що рішення ухвалено на користь позивача, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати в розмірі 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 копійок), згідно квитанцію 0.0.810960707.1 від 20.07.2017 року.. На підставі викладеного,

Outcome: approved