Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

12 березня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до АТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа Банк), Державного реєстратора Львівської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бойко Х. Р., третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради про скасування рішення про реєстрацію права власності, скасування реєстрації права власності та відновлення попередніх записів. Просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44608112 від 14.12.2018 10:26:10, реєстратора Бойко Христини Романівни, Комунальне підприємство "Реєстрація майна та бізнесу", про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Скасувати реєстраційний запис від 11.12.2018 №29442822, вчинений реєстратором Бойко Христиною Романівною, Комунальне підприємство "Реєстрація майна та бізнесу", про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за AT «Брокбізнесбанк». Поновити відомості у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Стислий виклад позицій сторін. Обгрунтування позивача. Як зазначено в позовній заяві, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.07.2007 підтверджується, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 4115 від 02.07.2007. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер 1721229346101 вчинено запис: від 11.12.2018 № 29442822, Бойко Христиною Романівною , Комунальне підприємство «Реєстрація майна та бізнесу», на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44608112 від 14,12.2018 10:26:10, Бойко Х.Р. Підставою виникнення права власності вказано повідомлення про вручення кур`єрного відправлення, серія та номер: 97158, 97159, виданий 17.09.2018, видавник: КС «EXPOST»; Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 1400041703069, виданий 20.10.2018, видавник: Укрпошта; Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, серія та номер: 10610, виданий 18.06.2018, видавник: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»; Іпотечний договір, серія та номер: 1259,1260, виданий 26.02.2008, видавник: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» [PERSON] Позивач вважає, що вказане рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та вчинений на підставі нього запис є незаконним з огляду на наступне. Між Позивачем, як позичальником та AT «Укрсоцбанк», як позикодавцем було укладено кредитний договір від 26.02.2008, виконання зобов`язань по якому забезпечувалось договором іпотеки серія та номер: 1259, 1260 укладеним 26.02.2008. Відповідно до підпунктів 4.5.3 договору іпотеки встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Кредитний ліміт по вказаному договору було встановлено у сумі 27000 доларів США. Розміру заборгованості по вказаному договору на момент прийняття оскаржуваного рішення та реєстрації Позивачу невідомо. Як вбачається із копії виконавчого листа, виданого Дніпровським районним судом м. Києва №6-1303/10 від 17.03.2011 із Позивачки в користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто 756 449,54 грн. та 3 964,49 грн. третейського збору. Такий виконавчий лист видано на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 10.02.2010. Позивач стверджує, що їй не надходило вказане рішення третейському суду, інших документів, щодо яких можна було б встановити розмір заборгованості перед Відповідачем Позивач немає. Позивачу також невідомо за якою вартістю AT «Укрсоцбанк» набуло у власність квартиру. Документів про визначення вартості квартири у відповідності до ч.5 ст.37 Закону України «Про іпотеку» Позивачу не надходило. Проте згідно іпотечного договору від 06.02.2008 заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в еквіваленті 109 366,34 доларів США. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07.07.2004. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 07.06.2014 набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, на думку позивача, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. За наслідками прийнятого реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христиною Романівною рішення індексний номер 44608112 від 14.12.2018 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З огляду на наведене, враховуючи, що спірна квартира підпадає під ознаки, визначені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на переконання позивача, підлягає скасуванню рішення реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христини Романівни, індексний номер 44608112 від 14.12.2018 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] та реєстраційний запис від 11.12.2018 №29442822 реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Бойко Христини Романівни про право власності на квартиру [ADDRESS] . Відтак, за твердженням позивача, для відновлення її прав, підлягають поновленню відомості у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , що передували запису, який підлягає скасуванню (а.с.3-5). Обгрунтування заперечень відповідача. ПАТ «Укрсоцбанк», будучи відповідачем у цій справі, із позовними вимогами не погодилось, про що 21.06.2019 подано відзив на позовну заяву у котрому зазначено наступне. Щодо тверджень Позивача відносно, того, що договір іпотеки не є підставою, що підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, як кореспондується в Законі України «Про іпотеку», саме іпотечний договір, в якому міститься застереження і є тим документом що підтверджує перехід речових прав на нерухоме майно, який на думку позивача відсутній, але міститься в матеріалах справи. Позивач зазначає, що у квартирі проживає неповнолітня дитина, та в зв`язку з реєстрацією права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», було порушено її права. Відповідно до іпотечного договору, Іпотекодавепь (позивач) зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки, будь-яку його частину, не передавати його в наступну іпотеку, оренду, найму, користування на будь-яких інших підставах іншим особам без письмової згоди Іпотекодержателя. Жодного запиту, щодо погодження реєстрації особи (дитини) в квартирі (предмет іпотеки) від Позивача не надходило, а отже згоду Іпотекодержатель не надавав. Як висновок, на думку відповідача, позивач порушив умови договору іпотеки, незаконно (без згоди іпотекодержателя) зареєструвавши в предметі іпотеки неповнолітню дитину, отже даними діями були порушені не права неповнолітніх осіб, а права ПАТ «Укрсоцбанк» як іпотекодержателя. Щодо застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та Закону України «Про охорону дитинства». Відповідач стверджує, що позивачем не надано доказів надання згоди про реєстрування малолітніх, або неповнолітніх осіб або, навіть, повідомлення Іпотекодержателя про такий факт. Отже, позивач порушив вимоги договору. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства», Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Стаття 12 Закону України від 02 червня 2005 року №2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» вимагає, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктами 1.8, 1.9 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено: з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Враховуючи викладене, дозвіл органу опіки та піклування є необхідним виключно для вчинення правочинів. Вимоги вказаних нормативних актів виконані належним чином нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки. В той же час, спірне рішення прийнято в порядку та на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», на підставі договору іпотеки за своєю правовою природою є визнанням державою набуття особою права власності - рішення державного реєстратора не може вважатись правочином, а є нормативним актом індивідуальної дії. Також, відповідачем у письмовому відзиві акцентовано увагу на те, що відповідно до положень Закону України «Про державну, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868, подання заявником дозволу органів опіки та піклування не вимагається, серед підстав для відмови в державній реєстрації вказана обставина не зазначена. Підсумовуючи викладене, наявність факту проживання дітей в квартирі, що була предметом іпотеки, на думку відповідача, жодним чином не перешкоджає державній реєстрації прав на таке майно та не є підставою визнання правочинів недійсними. Також відповідачем зазначено, що позивач, укладаючи кредитний та іпотечний договір була обізнана та свідомо передбачала негативні наслідки в разі невиконання нею основного зобов`язання. Щодо тверджень Позивача про порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відповідачем вказано у відзиві наступне. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки, згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, зазначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Позивач наполягає на тому, що квартира, щодо якої прийнято спірне рішення, підпадає під всі встановлені законом ознаки, тому Відповідач вчинив державну реєстрацію прав за ТОВ «ФК Вектор Плюс» протиправно. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. ПАТ «Укрсоцбанк» вважає, що норми вказаного закону не можуть бути підставою для визнання спірного рішення протиправним з огляду на наступне. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Верховним Судом України в постанові від 30.09.2015 року зазначено, що згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Закон № 1304-VII) протягом дії цього Закону (Закон № 1304-VII) інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону (Закон № 1304-VII) на період його чинності. Законом встановлений порядок примусового виконання рішень, визначений Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 2 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Статтею 17 Закону не віднесено договір іпотеки або відповідне іпотечне застереження до переліку виконавчих документів, на підставі яких здійснюється примусове виконання рішень. В той же час, ні державного реєстратора, ні іпотекодержателя - ПАТ «Укрсоцбанк» законом не віднесено до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення. Крім того, відповідач у відзиві зазначив щодо тлумачення визначення «без згоди власника». Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею " цього Закону. За змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з пунктом договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про наявність згоди (в т.ч. іпотекодавця) на те, що у невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання чекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України «Про іпотеку». Відповідач вважає, що позивачем не надано доказів оскарження договору іпотеки повністю або ж у частині застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Договір іпотеки був укладений позивачем добровільно та без жодного примусу щодо вибору контрагента і визначення умов договору, про що свідчить відсутність жодного рішення суду про скасування зазначеного договору як в цілому, так і в частині. Отже, як зазначає відповідач, укладаючи іпотечний договір, Позивач надав згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. Таким чином, на думку відповідача. посилання позивача на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу протиправності спірного рішення є недоречним (а.с.99-103). Відповідач - Державний реєстратор Львівської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бойко Христина Романівна у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подала. Від третьої особи - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради будь-які пояснення щодо даного спору до суду не поступали. Процесуальні дії у справі. 13 березня 2019 року Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.21). 15 березня 2019 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова задоволено клопотання сторони Позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (а.с.33). 12 квітня 2019 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 45). 18 листопада 2019 Ухвалою Львівського апеляційного суду відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою відповідача АТ «Укрсоцбанк» від 19 червня 2019 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова про відкриття провадження у справі (а.с.118). 16 січня 2020 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова задоволено клопотання про заміну сторони відповідача. Замінено АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа Банк» ( а.с.157). 16 січня 2020 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Альфа Банк» про зустрічне забезпечення позову (а.с. 161-162). 17 лютого 2020 Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (протокольно) відмовлено у представнику позивача у прийнятті заяви про доповнення до предмету позову. (а.с.181-183). Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду. У судовому засіданні уповноважені представники Позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення, що аналогічні викладеному в позовній заяві, просили позов задовольнити. Уповноважений представник відповідача АТ «Альфа Банк» Блажевський П. І. заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними, аргументуючи свою правову позицію вищеописаним відзивом на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Уповноважений представник відповідача - Державний реєстратор Львівської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Бойко Христина Романівна - Лилик В. В. заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зі сторони Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечено, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у встановленому процесуальним законом порядку. У судовому засіданні, перевіркою доводів сторін і обставин справи та дослідженням письмових доказів встановлено наступне. Даний позов виник із привод вчинення реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] внаслідок зобов`язань за договором іпотеки, що відноситься до територіальної юрисдикції та підлягає розгляду Шевченківським районним судом м. Львова. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Матеріалами справи підтверджено, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.07.2007 [PERSON] являлась власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу №4115 від 02.07.2007 (а.с.6). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер 1721229346101 вчинено запис: від 11.12.2018 N929442822, Бойко Христиною Романівною , Комунальне підприємство «Реєстрація майна та бізнесу», на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44608112 від 14,12.2018 10:26:10, Бойко Х.Р. (а.с.9-10). Підставою виникнення права власності вказано повідомлення про вручення кур`єрного відправлення, серія та номер: 97158, 97159, виданий 17.09.2018, видавник: КС «EXPOST»; Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 1400041703069, виданий 20.10.2018, видавник: Укрпошта; Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, серія та номер: 10610, виданий 18.06.2018, видавник: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»; Іпотечний договір, серія та номер: 1259,1260, виданий 26.02.2008, видавник: Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» [PERSON] Між Позивачем, як позичальником та AT «Укрсоцбанк», як позикодавцем було укладено кредитний договір від 26.02.2008, виконання зобов`язань по якому забезпечувалось договором іпотеки серія та номер: 1259, 1260 укладеним 26.02.2008. Рішенням єдиного акціонера AT «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 за №5/2019, а також рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк, протокол №4/2019 від 15.10.2019 затверджено Передавальний акт. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання AT «Укрсоцбанк» до AT «Альфа-Банк правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера - «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 (а.с.153-156). Відповідно до підпунктів 4.5.3 договору іпотеки встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» (а.с.7-8). Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, згідно вищезазначеної норми Закону, саме іпотечний договір в якому міститься застереження і є тим документом що підтверджує перехід речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вказаного договору Іпотеки, Іпотекодавепь, тобто позивач, зобов`язувався не відчужувати предмет іпотеки, будь-яку його частину, не передавати його в наступну іпотеку, оренду, найму, користування на будь-яких інших підставах іншим особам без письмової згоди Іпотекодержателя. У судовому розгляді не спростовано того факту, що жодного запиту, щодо погодження реєстрації неповнолітньої особи (дитини) в квартирі, що є предметом іпотеки від позивача до іпотекодержателя не надходило, а отже згоду останній не надавав. Стороною позивача не надано доказів надання згоди про реєстрацію малолітніх, або неповнолітніх осіб чи про повідомлення Іпотекодержателя про такий факт. Таким чином, позивач у порушення умов договору іпотеки і без згоди іпотекодержателя зареєстрував в предметі іпотеки дитину. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства», Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Стаття 12 Закону України від 2 червня 2005 року №2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» вимагає, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Згідно із положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868, подання заявником дозволу органів опіки та піклування не вимагається, серед підстав для відмови в державній реєстрації вказана обставина не зазначена. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктами 1.8, 1.9 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено: з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувана дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Будь-яких належних та допустимих доказів, що вищенаведені вимоги вказаних нормативних актів не виконані належним чином нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки суду не надано. Рішення, що оскаржується цим позовом, прийнято в порядку та на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк», на підставі договору іпотеки за своєю правовою природою є визнанням державою набуття особою права власності - рішення державного реєстратора не вважається правочином, а є нормативним актом індивідуальної дії. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону: у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Верховним Судом України в постанові від 30.09.2015 зазначено, що згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII) протягом дії цього Закону (Закон № 1304-VII) інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону (Закон № 1304-VII) на період його чинності. Постановою ВСУ від 18.04.2018 у справі №318/2289/15-ц вказано, що «застереження, за своєю правовою природою вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки». Наявність договору або застереження у договорі про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку». Згідно з Постановою Верховного Суду України у справі 6-2967цс16 від 22.03.2017 зазначено, що «при цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності». Право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-2457 від 02 листопада 2016 року. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018року у справі №645/5280/16-ц (провадження № 61-155св17) зазначено, що «...безпідставними доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, а саме - Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». [...] У справі, що переглядається, звернення стягнення на квартиру ОСОБА 9 як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки [PERSON] надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Так, відповідно до пункту 5.4.1 договору іпотеки рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібне. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредекс Фінанс» здійснена за згодою ОСОБА9, що висловлена у пункті 5.4.1 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин». Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16-ц (провадження № 61-30624св18), в якій колегія суддів зазначила, що: «Враховуючи заявлені позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що не є підставою для задоволення позовних вимог і положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки за спірним договором від 28 листопада 2012 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», нерухоме майно не відчужувалось. Вимоги указаного Закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору від 09 вересня 2008 року. Отже, доводи ОСОБА9 про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними». Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, оскільки цей Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а відтак не може бути підставою для відмови у вчиненні державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі договорів, укладених в порядку, встановленому законом, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356 цс 15. Частиною 1 вказаного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Отже, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку» встановлено саме щодо примусового стягнення - відчуження такого майна без згоди власника. Законом встановлений порядок примусового виконання рішень, визначений Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 2 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Статтею 17 Закону не віднесено договір іпотеки або відповідне іпотечне застереження до переліку виконавчих документів, на підставі яких здійснюється примусове виконання рішень. Поряд з тим, ні державного реєстратора, ні іпотекодержателя Законом не віднесено до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення. Згідно з ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. За змістом положень статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідне застереження в іпотечному договорі вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно умов договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про наявність згоди (в т.ч. іпотекодавця) на те, що у невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. який передбачений Законом України «Про іпотеку». Стороною позивача суду не надано допустимих доказів оскарження договору іпотеки повністю або у частині застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Укладаючи іпотечний договір, Позивач надав згоду на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин. Крім того, стороною позивача суду не надано належних та допустимих доказів, що на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії позивач була зареєстрована і фактично проживала саме у спірній квартирі. Таким чином, посилання позивача на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу скасування спірного рішення є безпідставним. На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на Позивача.

Outcome: dismissed