Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, який мотивують тим, що 18.03.2001р. помер їх батько [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Вони є доньками померлого і відповідно спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину шляхом фактично вступу в управління та володіння майном, оскільки на момент смерті батька були зареєстровані та постійно проживали з ним в спадковій квартирі, були неповнолітніми. Також спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була його мати [PERSON], яка прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у строк, встановлений законом. Таким чином кожен із спадкоємців прийняв спадщину у вигляді 1/9 частини спірної квартири. 15.09.2004р. померла їх бабуся [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/9 частини квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після її смерті є вони як онуки за правом представлення після смерті її сина (їх батька) [PERSON], та син померлої (їх дядько) [PERSON] Оскільки вони на час відкриття спадщини після смерті бабусі були малолітніми, вони на підставі ч.4 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину. При цьому, в установлений законом 6-місячний строк їх законний представник від спадщини не відмовлялась. Інший спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем за адресою м.Запоріжжя, вул.Новгородська,24/47, де обидва були зареєстровані. Таким чином, після смерті [PERSON] спадкоємець [PERSON] спадкував 1/18 частину спірної квартири, вони на двох також 1/18 частину, а кожна з них 1/36 частину. З урахуванням цього в результаті спадкування після смерті [PERSON] та [PERSON] кожній з них належить на праві власності в порядку спадкування за законом 5/36 частин спірної квартири, а відповідачу [PERSON] - 1/18 частина. В нотаріальному порядку вони не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки відсутні правоустановчі документи на спадкове майно. У звязку з цим вони вимушені звернутися до суду з цим позовом. Крім того, вказують, що спірна квартира є однокімнатною, загальна площа 30,96кв.м., житлова 16,1 кв.м. Квартира є неподільною, а частка відповідача [PERSON] 1/18 є незначною і не може бути виділена в натурі. Відповідач вказаною квартирою не користується, мешкає в іншому житловому приміщенні, спільне користування цією квартирою між ними неможливе, оскільки вони є особами різного віку та статі. Вважають, що право власності відповідача на 1\\18 частку спірної квартири може бути припинено за рахунок присудження грошової компенсації вартості цієї частки, яка становить 15000,00грн. і яку вони мають можливість сплатити відповідачу негайно. Просять визнати за [PERSON] право власності на 1/9 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 18.03.2001р., та на 1/36 частину цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON], яка померла 15.09.2004р. Визнати за [PERSON] право власності на 1/9 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 18.03.2001р., та на 1/36 частину цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON], яка померла 15.09.2004р. Припинити право власності [PERSON] на 1/18 частину квартири [ADDRESS], яка належить йому в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 15.09.2004р. і стягнути з них на користь [PERSON] в рахунок компенсації вартості 1/18 частки квартири [ADDRESS] грошові кошти в сумі 15000,00грн., з кожної по 7500,00грн. Визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожною на 1/36 частину квартири [ADDRESS] в порядку припинення права власності [PERSON] Представники позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні подав письмову заяву про визнання позову повністю, також суду пояснив, що позов він визнає добровільно, після смерті своєї матері [PERSON], з якої він на час смерті проживав разом, він прийняв спадщину у вигляді 1/18 частини спірної квартири, однак у вказаній квартирі він не зареєстрований, нею не користувався, мешкає в іншому місці, повністю погоджується з припиненням його права власності на вказану частку, до розгляду справи по суті отримав від позивачів грошову компенсацію вартості цієї частки, яка становить 15000,00грн., розмір її не оскаржує. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю з підстав, викладених відповідачем. Просить позов задовольнити. Представник відповідача територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечують. Представник третьої особи - Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд вважає можливим провести судовий розгляд у відсутність представника відповідача територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та представника третьої особи Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за такими підставами. Суд встановив, що 18.03.2001р. помер [PERSON], який є батьком позивачів [PERSON] (після укладання шлюбу [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] (після укладання шлюбу - [PERSON]) [PERSON] (арк.15-16,18). Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.01.2003р., яке набрало законної сили 21.02.2003р., визнано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 22.03.2016р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.10.2005р. зареєстровано право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] за кожним на 1/3 частину спірної квартири на підставі зазначеного рішення суду. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини спірної квартири. 03.08.2001р. спадкоємці померлого його мати [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], як спадкоємці першої черги, звернулись до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (арк.59-60). 03.08.2001р. нотаріусом заведена спадкова справа №336/2001, реєстраційний номер в Спадковому реєстрі 1389662, яка на час розгляду справи є чинною (арк.59,69). 18.02.2016р. позивач [PERSON], а 26.02.2016р. позивач [PERSON] звернулись до нотаріуса з заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (арк..65-66) Постановами державного нотаріуса Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори відповідно від 18.02.2016р. та від 26.02.2016р. відмовлено у видачі вказаним особам свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки на правовстановлюючому документі на квартиру, яка є спадковим майном, відсутня відмітка про державну реєстрацію права власності, відповідний Витяг також відсутній. (арк.66-68). Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом визнання права власності. На даний час позивачі звернулись до суду з позовними вимогами про визнання за кожною з них права власності на 1/9 частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер 18.03.2001р. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п.5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, правила книги шостої застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніяким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Оскільки спадкоємець [PERSON] помер 18.03.2001р., його спадкоємці прийняли спадщину, звернувшись з відповідними заявами до нотаріуса 03.08.2001р., тобто до набрання чинності новим Цивільним кодексом України (01.01.2004р.), до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963р. Так, за змістом ст. 86,88,128 ЦК УРСР 1963р. право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном . Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Крім того, діюче на той час цивільне законодавство не повязувало виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Згідно з ст. 548 ЦК України в редакції 1963р., для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст.549 ЦК України 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщину заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з ст. 560,561 ЦК України 1963р. спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Оцінивши обставини справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно набули право власності кожна на 1/9 частину нерухомого майна квартири [ADDRESS], оскільки після смерті свого батька [PERSON], який помер 18.03.2001р., є спадкоємцями першої черги, на час смерті батька були неповнолітніми, їх мати, діючи в інтересах неповнолітніх дітей, своєчасно звернулася до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, на підставі яких була відкрита спадкова справа, у звязку з чим вони прийняли спадщину в порядку, встановленому ст.549 ЦК України 1963р. В подальшому позивачі звернулись до нотаріуса з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом, але не можуть отримати їх в нотаріальному порядку у звязку з відсутністю правоустановчих документів та державної реєстрації на вказане спадкове нерухоме майно, що підтверджено належним чином постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Однак, на думку суду, відсутність правоустановчих документів та реєстрації права власності спадкодавця не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки вона належить йому з моменту відкриття спадщини. При цьому, судом встановлено, що спадкове майно складається з 1/3 частини спірної квартири, спадкоємцями після смерті [PERSON] є 3 особи, тому кожному із спадкоємцю, в т.ч і позивачам, належить по 1/9 частині спірної квартири. Таким чином, позивачі позбавлені права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину після смерті батька у вигляді вказаного нерухомого майна, чим порушується (не визнається) їх право власності на спадкове майно, яке підлягає захисту судом шляхом визнання за ними права власності на майно, у звязку з чим позов в цій частині слід задовольнити. Також судом встановлено, що 15.09.2004р. померла бабуся позивачів [PERSON] (арк..26). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/9 частини квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві власності в порядку спадкування після смерті свого сина і батька позивачів [PERSON], який помер 18.03.2001р. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є її син [PERSON] відповідач по справі та онуки [PERSON], [PERSON] позивачі у справі, які спадкують за правом представлення після смерті свого батька [PERSON] 26.01.2016р. спадкоємець померлої [PERSON] позивачка [PERSON] звернулась до Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], яку вона прийняла в порядку ст. 1266,1268 ЦК України (арк.72). 26.01.2016р. нотаріусом заведена спадкова справа №18/2016, реєстраційний номер в Спадковому реєстрі 58497448, яка на час розгляду справи є чинною (арк.72,82). 18.02.2016р. позивачка [PERSON] повторно звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] (арк..79-80). Постановою державного нотаріуса Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори від 18.02.2016р. відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], оскільки відсутній правовстановлюючий документ на квартиру, яка є спадковим майном, відсутня державна реєстрація права власності спадкодавця на спадкове майно (арк.80-81). На даний час позивачі звернулись до суду з вимогами про визнання за кожною з них права власності на 1/36 частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті бабусі [PERSON], яка померла 15.09.2004р. Оскільки [PERSON] померла 15.09.2004р., тобто після набрання чинності новим ЦК України 2003р., до спірних правовідносин слід застосовувати норми діючого ЦК України. Згідно з ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно ч.2,3 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені в ст.1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той із подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі,дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, передбачених ч.2-4 статті 1273 цього кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як вже вказувалось, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Оцінивши обставини справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно набули право власності кожна на 1/36 частину нерухомого майна квартири [ADDRESS], оскільки після смерті своєї бабусі [PERSON], яка померла 15.09.2004р., набули право на спадкування за правом представлення після смерті свого батька [PERSON], який помер 18.03.2001р., тобто до відкриття спадщини після смерті бабусі [PERSON] При цьому, суд виходить з того, що позивачі на час смерті бабусі [PERSON] були малолітніми, їх законний представник мати [PERSON] не відмовлялась від прийняття спадщини, тому на підставі ч.4 ст.1268 ЦК України вони вважаються такими, що прийняли спадщину. Набувши повноліття, позивачі звернулись до нотаріуса з заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом, але не можуть отримати їх в нотаріальному порядку у звязку з відсутністю правоустановчих документів та державної реєстрації на вказане спадкове нерухоме майно, що підтверджено належним чином постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Однак, на думку суду, відсутність правоустановчих документів та реєстрації права власності спадкодавця не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки вона належить йому з моменту відкриття спадщини. При цьому, судом встановлено, що спадкове майно після смерті [PERSON] складається з 1/9 частини квартири [ADDRESS], яка належала померлій на праві власності в порядку спадкування після смерті свого сина [PERSON], який помер 18.03.2001р., оскільки вона своєчасно звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але до моменту своєї смерті свідоцтво про право власності не отримала і його не зареєструвала, що не позбавляє її права власності на спадщину, скільки вона належить їй з моменту відкриття спадщина. Враховуючи те, що спадкоємцями після її смерті є її син [PERSON], який на час її смерті проживав з нею разом, в 6-місячний строк від спадщини не відмовився і тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після її смерті, а також позивачі у справі, які спадкують за правом представлення, спадщина у вигляді 1/9 спірної квартири розподіляється між спадкоємцями наступним чином: 1/9 частина ділиться між двома спадкоємцями першої черги [PERSON] та померлим [PERSON] і становить 1/18 частина кожному; 1/18 частина, що належала би померлому [PERSON], ділиться між його спадкоємцями позивачами у справі, і становить по 1/36 частині кожному. Таким чином, суд вважає, що позивачі позбавлені права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину після смерті бабусі [PERSON] у вигляді вказаного нерухомого майна, чим порушується (не визнається) їх право власності на спадкове майно, яке підлягає захисту судом шляхом визнання за ними права власності на це майно, у звязку з чим позов в цій частині слід задовольнити. Вирішуючи позовні вимоги про припинення права власності [PERSON] на 1/18 частину спірного нерухомого майна за рахунок стягнення з позивачів грошової компенсації вартості цієї частки і визнання права власності на неї за позивачами, суд виходить такого. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Аналогічні положення закріплені в ст. 319,321 ЦК України. Ст.346 ЦК України передбачає такі підстави припинення права власності: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника, а також інші випадки, встановлені законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст.356 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, вони можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст.358 ЦК України). Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також суд виходить з того, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п.13 ч.1 ст.365 ЦК України, з обовязковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сімї. Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014р. у справі № 6-68цс14, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосуваннями усіма судами. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками кожна по 1/3 частині квартири [ADDRESS] на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 20.01.2003р., яке набрало законної сили 21.02.2003р.. Їх право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Також в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] позивачі набули право власності кожна на 1/9 частину спірної квартири, а в порядку спадкування після смерті бабусі [PERSON] по 1/36 частині цієї ж квартири. Таким чином, позивачкам кожній окремо належить на даний час по 17/36 частини квартири (1/3 + 1/9 + 1/36), а загалом 17/18 частин. Відповідачу [PERSON] на праві власності в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] належить 1/18 частина вказаної квартири. При цьому, суд зясував, що спірна квартира є однокімнатною, загальною площею 30,96кв.м., житловою 16,1 кв.м., а тому неподільною, частка відповідача [PERSON], по зрівнянню з часткою позивачів, є меншою та незначною і в силу технічних характеристик квартири не може бути виділена в натурі, сторони є особами різного віку та статі, згоди щодо спільного володіння та користування спільним майном не дійшли. При цьому, суд вважає, що припинення права власності відповідача на частку в спірному майні не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача [PERSON], оскільки він в спірній квартирі ніколи не мешкав, має інше постійне зареєстроване місце мешкання, де фактично і проживає з родиною тривалий час. Крім того, даний позов визнав повністю, згоден на припинення його права власності на належну йому частку, розмір грошової компенсації в сумі 15000,00грн. не оспорює і згоден на її отримання від позивачів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ч.1 ст.365 ЦК України, для припинення права власності відповідача [PERSON] на частку в спільному майні, у звязку з чим позов в цій частині слід також задовольнити. Але судом встановлено і не оспорюється сторонами, що до моменту розгляду даної справи відповідач [PERSON] отримав від позивачів грошову компенсацію вартості належної йому частки в розмірі 15\~000,00грн., що підтверджується наданою суду власноруч написаною ним розпискою та поясненнями відповідача в судовому засіданні. У звязку з цим суд вважає недоцільним стягнення з позивачів на користь відповідача вказаної суми, оскільки це може призвести до подвійного стягнення і порушення прав сторін, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. На підставі вищевикладеного позовні вимоги слід задовольнити частково.

Outcome: partial