Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

29 липня 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнення позовних вимог, посилається на те, що він відповідно до наказу № 217-П від 15 травня 2013\~року був прийнятий на посаду керівника відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА". 27 квітня 2015 року позивач був попереджений, що в зв'язку із необхідністю проведення організаційних заходів, з метою раціонального використання матеріальних, трудових та фінансових ресурсів, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці - Управління логістики скасовується, 45 одиниць співробітників Управління логістики ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" підлягають звільненню з 21 квітня 2015\~року відповідно до наказу № 61 від 27 квітня 2015 року, в тому числі посада, яку обіймав позивач, а позивач, відповідно, вивільненню за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у разі його незгоди із запропонованою новою вакансією (посадою), відповідної до його кваліфікації (спеціальності). 18 травня 2015 року позивачу було запропоновано шість вакантних посад, жодна з яких не відповідала його спеціальності, кваліфікації, досвіду трудової діяльності та рівня оплати праці (заробітної плати). Наказом № 497-У від 30 червня 2015 року позивача звільнено з займаної посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України з вказаної дати, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис. Це стало відомо позивачу о 17.35 годин 30 червня 2015 року в телефонному режимі від працівника Управління персоналом, тобто вже після закінчення трудового дня. 01 липня 2015 року з даним наказом позивач був ознайомлений під підпис. Вважає, що наказ № 497-У від 30 червня 2015 року прийнятий всупереч вимогам чинного законодавства України, а підстава звільнення його з займаної посади керівника доставки залізничним транспортом Управління логістики ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" є безпідставною та необґрунтованою, виходячи з того, що фактичне скорочення чисельності або штату працівників не відбулися, а відбулися лише зміни в назві відділу доставки; питання переважного права позивача на залишення на роботі відповідачем взагалі не розглядалось. Крім того, звільнення позивача проведено без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації. У звязку з чим позивач просив визнати його звільнення з займаної посади керівника відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" незаконним; скасувати наказ № 497-У від 30\~червня 2015 року; поновити його на посаді керівника відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА". Також, позивач посилався на те, що відповідач не сплатив\~у повному обсязі заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, оскільки відповідач без будь-яких підстав відмовився сплатити позивачу передбачену умовами трудового договору квартальну премію за І та ІІ квартали 2015 року, яка є частиною заробітної плати. При цьому, позивач всі виробничі завдання виконував належним чином, будь-яких зауважень або стягнень не мав, наказу про зменшення заробітної плати позивача або позбавлення його премії відповідачем не виносилось. А тому просив стягнути з відповідача недоплачену заробітну плату з урахуванням індексації, середній заробіток за час вимушеного прогулу та залишок суми компенсації за невикористану відпустку на загальну суму 451\~683,92 грн. Крім того, незаконне звільнення позивача з займаної посади завдало значних моральних страждань як йому особисто, так і всій його родині і психологічні переживання з цього приводу сильно відобразилися на здоров'ї позивача. Душевні страждання, перенесений ним сором перед друзями, навколишніми, своєю дружиною та дітьми, які знали те, що він займає поважну посаду і користується там великою повагою колег за своє сумлінне ставлення до праці, але його чомусь звільнили, що поставило під сумнів репутацію позивача, як фахівця - порушили його нормальний ритм життя, внаслідок чого він повинен був звертатись до лікарів та суду, а також спричинили додаткові життєві труднощі, як йому особисто, так і всій його родині, оскільки заробітна плата позивача була єдиним доходом його родини, так як на момент звільнення позивача його дружина перебувала на дев'ятому місяці вагітності, він мав на утриманні чотирьох дітей та батьків - пенсіонерів, які також знаходяться на його утриманні, в зв'язку з чим він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи погіршення стану здоров'я, ступінь понесених психологічних страждань, розмір відшкодування моральної шкоди позивач оцінює в 50 000,00 грн., які просить стягнути з відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечуючи проти позову його безпідставністю, виклавши доводи своїх письмових пояснень (т.\~2 а.с. 46-47). В обґрунтування своїх заперечень проти поновлення на роботі вказав на те, що вивільнення працівників не було масовим, чисельність працівників скорочено у звязку зі змінами в штатному розкладі, порядок вивільнення працівників та звільнення позивача дотримані згідно ст.ст. 32, 40, 431, 44, 492 КЗпП України. В частині правильності виплати заробітної плати представник відповідача посилався в судовому засіданні на застосування безпосереднім керівником позивача нульового корегуючого коефіцієнту відповідно до діючого положення про преміювання. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" на посаді керівника відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики, будучи прийнятим на посаду відповідно до наказу № 217-П від 15 травня 2013 року (т. 1 а.с. 116). Відповідно до наказу відповідача № 13 від 13 лютого 2015 року "Про зміни в організації виробництва та праці" штатний розклад підприємства підлягав скороченню на 45 штатних одиниць та з 16 квітня 2015 року мав бути виключений з організаційної структури підприємства такий підрозділ, як Управляння логістики. (т. 1 а.с. 46-47). Цим наказом відповідач визначив порядок, строки виконання і осіб, відповідальних за його виконання. Згідно з наказом відповідача № 61 від 27 квітня 2015 року у звязку зі змінами в організації виробництва встановлений новий порядок скорочення чисельності та нові строки вивільнення працівників, визнавши необхідним скласти перелік вакантних посад до 08 травня 2015 року та письмово попередити про наступне вивільнення строком до 30 квітня 2015 року, у звязку з виключенням Управління логістики з організаційної структури підприємства з 21 квітня 2015\~року (т. 1 а.с. 49-50). Як вбачається з наказів відповідача №№ 13, 61, в них ідеться про скорочення одних і тих самих штатних одиниць, у звязку з виключенням Управління логістики з організаційної структури підприємства. З огляду на це, оцінюючи наказ № 61 в тісному звязку з наказом відповідача № 50/1 від 14 квітня 2015 року, належить дійти висновку, що відповідач в формі видання цих двох наказів змінив строки впровадження змін в організації виробництва, оскільки не встиг завчасно, в передбачені законом строки, попередити про наступне вивільнення працівників, через що розбіжності в даті наказу № 61 з терміном виключення Управління логістики з організаційної структури підприємства істотного значення не мають. На виконання вимог ст. 492 КЗпП України відповідач 28 квітня 2015 року попередив [PERSON] з наказом № 61 від 27 квітня 2015 року "Про скорочення штату та чисельності працівників", а також про наступне вивільнення. [PERSON] відмовився розписуватися за ознайомлення з наказом та попередженням, про що складений відповідний акт, і що позивач не оспорює (т. 1 а.с. 71, 72). Як вбачається з додатку № 1 до наказу № 61 від 27 квітня 2015 року, позивачу були запропоновані вакантні посади та професії від яких він відмовився, про що власноруч розписався 18\~травня 2015 року (т. 1 а.с. 73). Як вбачається з наданих суду штатних розкладів, чисельність працівників підприємства відповідача дійсно зменшилась з 611 працівників до 574 працівників, а в штаті станом на день звільнення позивача відсутня посада "Начальник відділу доставки залізничним транспортом Управління логістики". Наказом № 497-У від 30 червня 2015 року позивач згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України звільнений 30 червня 2015 року з посади начальника відділу, на яку скорочений штат підприємства ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА", з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги згідно зі ст. 44 КЗпП України (т. 1 а.с. 74), з чим [PERSON] ознайомився під розписку 01 липня 2015 року. Суд, оцінюючи оспорюваний наказ, в сукупності з наданим в копії Статутом товариства та копією довіреності № 28 від 30 квітня 2015 року на імя [PERSON], дійшов висновку, що такий наказ підписаний уповноваженою особою власника підприємства згідно з ст.ст. 9, 237, 244 ЦК України. Оскільки за даними довідки відповідача на підприємстві немає первинної профспілкової організації, що позивач не оспорював, і про свою належність до будь-якої профспілки не вказував, то розірвання трудового договору вчинено відповідно до ст. 431 КЗпП України. Даних про тимчасову непрацездатність позивача на час видання наказу, а так само про надання йому відпустки на цей час, у суду немає. Враховуючи, що чисельність працівників зменшено не більше, як на 6 % на підприємстві з чисельністю робочих місць більше 300, вивільнення працівників згідно з наказом відповідача № 61 від 27 квітня 2015 року, за визначенням ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", до масового не відноситься, а тому встановлений порядок вивільнення працівників згідно зі ст. 492 КЗпП України відповідачем дотриманий. Відхиляючи доводи позивача про врахування переважного права позивача на залишення на роботі, суд виходить з положень ст. 42 КЗпП України про рівень кваліфікації і продуктивності праці працівників, які обіймають однорідні посади. В штатному розкладі до скорочення в Управлінні логістики була передбачена лише одна посада начальника відділу доставки залізничним транспортом, що виключає передумови застосування ч. 2 ст. 42 КЗпП України, а тому доводи позивача зводяться до проведення відповідачем перегрупування працівників та його доцільності. Оскільки підприємство відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розклад, то суд не в праві обговорювати доцільність перестановки (перегрупування) працівників для залишення на роботі більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, бо відповідач цим правом відповідно до ч.\~1 ст. 42 КЗпП України не скористався, на що звертав увагу Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів". Суд критично оцінює надані відповідачем документи про підстави залучення [PERSON] для роботи підприємства відповідача, оскільки довіреність № 36 від 01 липня 2015 року оформлена за правилами представництва на підставі акту юридичної особи з вказівкою на обіймання посади відповідно до визначеної організаційної структури підприємства відповідача, тоді як договір № 36-к-15, укладений з [PERSON] 26 червня 2015 року на предмет надання нею агентських послуг з обовязком Товариства, як замовника, видати довіреність на підставі цього договору. Водночас, спір з приводу працевлаштування [PERSON] у відповідача вказує, згідно з істиною, на дійсність змін в організації виробництва і праці зі скороченням чисельності працівників. Відповідно, доводи позивача про його більш високу кваліфікацію порівняно з [PERSON] для зайняття нової посади у зміненому штатному розкладі, полягають в обґрунтуванні вимог про укладення з ним трудового договору, а не в наданні переваги в залишенні на роботі. Тим більше, стверджуючи про те, що посада, яку займав позивач, не скорочена, і для її заміщення відповідачем оголошений конкурс в телекомунікаційній мережі Інтернет, позивач вказує на підстави переважного права на укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу згідно зі ст. 421 КЗпП України, що лежить за межами судового розгляду, визначеними ст. 11 ЦПК України. Таким чином, оспорюваний позивачем наказ відповідача про звільнення відповідає вимогам Закону, а підстави для поновлення на роботі позивача свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. В частині вимог про стягнення додаткової заробітної плати у вигляді премії, пов'язаної з виконанням виробничих завдань і функцій, суд виходить з положень колективного договору, укладеного відповідачем з трудовим колективом підприємства 01 лютого 2011 року, що зберігав свою чинність для сторін спору згідно зі ст. 17 КЗпП України. Так, за умовами п. 3.3 колективного договору преміювання працівників здійснюється з чинними на підприємстві на час виплати премії локальними нормативними актами. В оцінці наданих суду сторонами Положень про преміювання персоналу відповідача суд виходить з нікчемності умов п. 3.7 колективного договору, якими явно порушується імперативний припис ст.ст. 9, 97 КЗпП України погодити форми і системи оплати праці, умови запровадження та розміри премій з уповноваженим на представництво трудовим колективом органом ради трудового колективу (п. 4.1 колективного договору), а також ст. 22 Закону України "Про оплату праці" про заборону в односторонньому порядку погіршувати умови оплати праці. Відповідач суду не надав Положення про преміювання від 20 квітня 2006\~року, до якого відсилає Положення про оплату праці персоналу, затверджене відповідачем одноособово 05 січня 2005 року, і на яке посилається відповідач в довідці від 17 листопада 2015 року. Крім того, Положення про оплату праці персоналу не погоджено з радою трудового колективу, а до суду надані лише витяги з додатків до наказів №№ 58, 100 щодо преміювання, в яких підстави для нарахування премій у певному розмірі не зазначені, тоді як самі такі накази не надані. З огляду на це, стверджуючи про підстави застосувати нульовий корегуючий коефіцієнт, тобто відсутність умов виплати премії позивачу, і не надаючи локальний нормативний акт, яким такі умови визначені, відповідач ухилився від надання доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову, що суд згідно зі ст.ст. 10, 27, 60 ЦПК України має тлумачити на користь позивача. Враховуючи ту обставину, що відповідач визнав факт нарахування і виплати позивачу 200\~% премії, пов'язаної з виконанням виробничих завдань і функцій, за підсумками 4 кварталу 2014\~року, у суду відповідно до ст. 12 ЦК України немає підстав вважати спростованими твердження позивача в його добросовісності у виконанні виробничих завдань, які давали підстави для преміювання за підсумками 1 кварталу 2015 року. Надані відповідачем накази №№ 58, 100 вказують на виконання директором Товариства умов п.п. 3.10, 3.12 колективного договору та наявність відповідних фондів для виплати додаткової заробітної плати, оскільки персонально розмір премії за цими наказами мало визначити управління по роботі з персоналом. У зясованих обставинах відповідач не довів підстави, передбачені ч. 2 ст.\~21\~Закону України "Про оплату праці", для виплати заробітної плати в меншому розмірі, аніж встановлено трудовим договором з [PERSON], який мав право на додаткову заробітну плату за підсумками 1 кварталу 2015 року у виді премії з розрахунку 200 % від місячного посадового окладу, що складав 17\~236 грн., тобто 34\~472 грн., які мали бути виплачені строком до 29 травня 2015 року. В той же час, працівники відповідача преміювалися за підсумками роботи у 2 кварталі 2015 року згідно з наказом, який виданий 10 липня 2015 року, з виплатою у строк до 31\~серпня 2015\~року, тобто після звільнення позивача. Тому підстави для отримання такої заробітної плати виникли вже після припинення трудових відносини між сторонами спору, через що позивач немає права розраховувати на її отримання. Суд, розвязуючи майнові вимоги позивача в межах судового розгляду, враховує, що за відсутності підстав для поновлення роботі немає підстав оплачувати вимушений прогул, та вимоги про відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивач не предявляв і відповідних розрахунків не проводив. В частині виплати позивачу заробітної плати відповідачем порушені лише строки виплати виробничої премії за підсумками 1\~кварталу 2015 року, через що індексації на величину зростання індексу споживчих цін підлягала би сума 34\~472 грн. З урахуванням того, що індекс інфляції за період прострочення виплати позивачу премії з 30 травня 2015 року до 07 грудня 2015 року складає 99,6 %, то така додаткова заробітна плата індексації не підлягає. Оскільки позивач пов'язує відшкодування моральної шкоди з незаконним звільненням, то підстави для такого відшкодування відсутні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial