Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом первісно до Новомиколаївської сільської ради Вітовського району Миколаївської області та до Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, в якому просили визнати за ними в рівних частках в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на земельну ділянку, площею 25,3 га, виділену йому у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства, розташовану в межах території Новомиколаївської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказували, що після смерті батька залишилося в спадок зазначене нерухоме майно, яке вони не взмозі оформити в нотаріальному порядку, оскільки не представили належним чином оформлений правовстановлюючий документ на спадкову нерухомість. Посилалися на те, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька і прийняли спадщину і мають право на спадкування ділянки, оскільки зі смертю спадкодавця не припинилися його права на неї і вони повинні переходити до спадкоємців, що передбачено ст. 23 Закону «Про фермерське господарство», п. 8 постанови Верховної Ради України № 220 від 13 березня 1992 року № 220 «Про прискорення земельної реформи та приватизації землі», а також роз`яснено в п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Тому просили винести рішення про визнання за ними права власності на дане спадкове майно. В подальшому, ухвалою суду від 17 січня 2018 року, за заявою представника позивачів, відповідач - Вітовська районна державна адміністрація Миколаївської області була замінена на Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, до відання якого, як територіального органу з питань земельних ресурсів та земельних відносин, відноситься відання землями державного значення. 22 лютого 2018 року залучений відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки діючим земельним законодавством не передбачено право довічного успадковуваного землеволодіння, а якщо воно було набуте за дії Земельного Кодексу 1992 року, то продовжувало існувати, але потребувало переоформлення з укладенням відповідних договорів згідно зі ст. 407 ЦК України, але, оскільки такого вчинено не було, то зі смертю користувача ділянки припинилося і його права на неї. 07 березня 2018 року представник позивачів подала відповідь на відзив, в якому наполягала на задоволення позову, вказуючи, що спадкодавець не був обмежений будь-яким строком користування та володіння ділянкою, і це передбачалося п. 5 постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР. На розгляд справи представники відповідачів не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачі та їх представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Суд, заслухавши пояснення позивачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] в с. Новомиколаївка Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області помер [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Позивачі, як діти померлого, відповідно до ст. 1261 ЦК України відносяться до спадкоємців першої черги спадкування за законом. Вони прийняли спадщину шляхом подання спільної заяви до нотаріальної контори в передбачений шестимісячний строк після смерті спадкодавця. Далі, на заяву їх представника, нотаріусом Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області було винесено постанову від 02 вересня 2017 року Про відмову у вчиненні нотаріальних дій, в якій відмовлено в нотаріальному оформленні спадщини на земельну ділянку, площею 25,3 га для ведення селянського (фермерського) господарства, оскільки ділянка належала спадкодавцю відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого Жовтневою районною Радою народних депутатів Миколаївської області, а діючим законодавством не передбачено такого виду спадкування і нотаріус не вправі застосовувати аналогію закону та вважати, що зі смертю спадкодавця право користування ділянкою повинно перейти до його спадкоємців за законом. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право довічного успадковуваного володіння землею вперше було передбачено Основами законодавства Союзу РСР і союзних республік про землю 1990 року як компроміс між правом безстрокового (постійного) користування і правом власності. Поняття "користування землею" у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з`явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям. Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року № 889-ХІІ "Про форми державних актів на право володіння і користування землею і Положенням про порядок надання і вилучення земельних ділянок" було затверджено, зокрема форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею. Земельний Кодекс 1990 року, на виконання ст.ст. 17 і 23 якого було затверджено форми зазначених державних актів, не передбачав можливості передачі земельних ділянок у приватну власність як фізичним, так і юридичним особам: земельні ділянки надавалися лише у володіння і користування. Державні акти на право довічного успадковуваного володіння землею та на право постійного володіння землею не давали змогу укладати будь-які правочини з земельними ділянками, права на які посвідчувалися цими документами. Законом України "Про форми власності на землю" з 30 січня 1992 року було запроваджено в Україні поряд з державною колективну і приватну форми власності на землю. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п`яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту ч. 2 ст. 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснив судам, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). За такого, [PERSON] , отримавши акт на право довічного успадковуваного володіння землею, набув право користування земельною ділянкою розміром 25,3 га для ведення фермерського господарства. За життя [PERSON] право користування земельною ділянкою на підставі отриманого акту не оспорювалося, проте останній не виявив наміру реалізувати своє право щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку або укладення договору з власником цієї земельної ділянки на право користування. Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно із ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Частиною 3 ст. 407 ЦК України та ч. 3 ст. 102-1 ЗК України передбачено, що право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникало в особи лише на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. В матеріалах справи відсутній такий договір (емфітевзис) і позивачі його не представили і не підтвердили, що він був укладений. Державний акт на право постійного користування землею, виданий на ім`я [PERSON] , надавав останньому тільки право довічного користуватися земельною ділянкою. Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку. Положення вищенаведеного пункту щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано Рішенням Конституційного Суду України від 22вересня 2005р.N5-рп/2005 неконституційним. Верховний Суд України в постанові від 26.09.2011 року у справі № 6-14цс11 вказав, що п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року № 449 "Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою" встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення. Однак, зазначені положення законодавства могли бути застосовані з урахуванням конкретних обставин по даній справі лише до 01 листопада 2005 року, тобто до смерті землекористувача [PERSON] Законодавством не передбачено автоматичного переходу права постійного користування земельною ділянкою після смерті землекористувача. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність - це здатність фізичних осіб мати цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Таким чином, зі смертю [PERSON] припинилась його цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права і обов`язки). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому розпорядження - це можливість власника речі визначати її фактичну і юридичну долю. Юридична доля речі може бути визначена шляхом передачі права власності іншій особі або шляхом відмови від права на річ. Право розпорядження реалізується через припинення або обмеження належного суб`єктові права власності. Наприклад, продаж, дарування, вчинення заповіту або навіть знищення майна. Отже, аналіз зазначених норм права свідчить про те, що право постійного користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення є виключно правом користування особи, якій це право надане, і яке після втрати чинності Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" та Земельного кодексу 1990 року не може бути передане іншій особі. Таким чином слід дійти висновку, що на час відкриття спадщини право користування спірною земельною ділянкою не входило до спадкової маси, оскільки це право припинилося зі смертю [PERSON] , до того ж позивачі просили визнати за ними право власності на спірну ділянку, в той час, як на праві власності вона йому не належала взагалі, а тому правові підстави для спадкування ділянки відсутні. За положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати з відповідачів на користь позивачів не стягуються. За викладеного,

Outcome: dismissed