Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

У січні 2014 року Приватне підприємство "Лідер" звернулося до суду з позовом у якому зазначено, що в період здійснення відповідачем підприємницької діяльності протягом 2009-2011 років підприємство перерахувало безпідставно перерахувало їй грошові кошти в сумі 16080 грн. Жодних договірних відносин між ними не існувало, добровільно відповідач відмовляється повернути кошти, а тому просить стягнути з неї зазначену суму. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, а також додали, що строк позовної давності у даному випадку почався зі спливом семиденного строку після пред'явлення вимоги відповідачу, а тому він ще не сплив. Заява про застосування строків позовної давності була зроблена представником відповідача, а не відповідачем. Також, навіть якщо строк позовної давності і сплив, то існують поважні причини його пропуску, оскільки директору ПП "Лідер" не було відомо про ці операції з коштами підприємства. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила повністю та зазначила, що ФОП [PERSON] надавалися послуги з перевезення позивачу і отримані кошти були оплатою за ці послуги. При закритті ФОП [PERSON] податкова служба перевіряла її діяльність та не виявила жодних порушень. Договори на підставі яких були отримані кошти укладалися шляхом надання актів здачі-прийняття робіт працівникам позивача. Хто мав право підпису цих актів ФОП [PERSON] взагалі не було відомо. Також представник позивача послалася на пропуск строку позовної давності. Заслухавши сторони, свідка та дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Як вбачається з копій платіжних документів (а.с. 7-15) ПП "Лідер" з 22.02.2010 року по 11.05.2011 року перерахувало ФОП [PERSON] за послуги, в тому числі транспортні послуги, 16080 грн. Відповідно до актів здачі-прийняття робіт (а.с.43-52) представником замовника автотранспортних послуг у ФОП [PERSON] від імені ПП "Лідер" зазначена заступник директора ПП "Лідер" [PERSON] В судовому засіданні, будучи допитаною в якості свідка, [PERSON] пояснила, що підписи на цих актах від імені замовника, тобто ПП "Лідер" ставила вона, оскільки їй здається, що вона мала такі повноваження. Акти складалися на підставі наданих ФОП [PERSON] рахунків. Які конкретно послуги надавалися вона не пам'ятає. [PERSON] працювала в ПП "Лідер" на посаді заступника директора по економіці з 06.05.2009 року по 01.08.2013 року. Як видно з посадових інструкцій заступника директора по економіці (а.с.48-52) вона не мала повноважень укладати договори, представляти інтереси підприємства та підписувати фінансові документи без довіреності. Також це підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 54-55). Таким чином, враховуючи, що письмові договори між сторонами не укладалися, документи підписані повноважними представниками позивача, які б свідчили про існування домовленостей між сторонами про надання відповідачем позивачу певних послуг, відсутні, а тому суд приходить до висновку, що договірні відносини між сторонами не існували, а кошти відповідачу були перераховані безпідставно. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Тобто безпідставно отримані відповідачем грошові кошти підлягають поверненню позивачу. Проте, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки ПП "Лідер" могло довідатися про безпідставно перераховані кошти з моменту їх перерахування, то за частиною позовних вимог (перерахування здійсненні до 25.01.2011 року) строк позовної давності сплинув. Причини пропуску строку, зазначені представниками позивача, суд не вважає поважними, оскільки вони є наслідком неналежної організації роботи підприємства. За ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Посилання представників позивача на відсутність заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності є необгрунтованим, оскільки така заява зроблена повноважним представником відповідача. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти перераховані після 25.01.2011 року (а.с.13-15) на загальну суму 7200 грн.. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial