Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Адвокат звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача за свій рахунок встановити [PERSON] в квартирі [ADDRESS] індивідуальний газовий лічильник в квартирі в якій газ використовується виключно для приготування їжі; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 3000,00 грн. В обгрунтування вимог вказано, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» є оператором газорозподільної системи, що здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу та згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний встановити квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Проте, АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» відмовив позивачу у встановленні індивідуального лічильника посилаючись на те, що за адресами, де встановлено загальнобудинковий лічильник природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства, облік газу вважається забезпеченим відповідно до вимог Закону України «Пре забезпечення комерційного обліку природного газу», що не передбачає встановленні індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства. Позивач не погоджується з прийнятим рішенням та змушений звернутись до суду. 25.10.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач позовні вимоги не визнає, просив відмовити в їх задоволенні та пояснив, що в квартирі [ADDRESS] облік природного газу ведеться відповідно до встановленого будинкового вузла обліку, оскільки редакція Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 09.04.2015 року вимагала забезпечення комерційного обліку за об`єктами побутових споживачів, які використовують природний газ тільки для приготування їжі саме до 01.01.2018 року. 01.12.2016 року для здійснення комерційного обліку в будинку [ADDRESS] було встановлено будинковий вузол обліку газу. Здійснивши за власний рахунок забезпечення комерційного обліку шляхом встановлення будинкового вузла обліку природного газу АТ «Житомиргаз» вже виконало свій обов`язок визначений ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Так, квартира позивача вже забезпечена комерційним обліком природного газу, а вимога здійснити встановлення індивідуального вузла обліку за цією адресою є вимогою щодо подвійного забезпечення обліку за рахунок оператора ГРМ, що не передбачено. Звертаючись до суду з позовом позивач не надає жодного доказу, які б свідчили про його відмову або заперечення щодо встановлення будинкового вузла обліку 01.12.2016 року. Крім того, відповідач вказав, що у випадку, коли облік вже забезпечено за рахунок оператора та у спосіб передбачений відповідним законом, який діяв на той момент, волевиявлення споживача може полягати виключно у реалізації бажання встановити індивідуальний газовий лічильник за власний рахунок, що не суперечить діючим нормам законодавства (а.с. 36-50). 03.11.2021 року представником позивача - адвокатом Соломонюком С.А. подано відповідь на відзив, в якій зазначається, що чинним законодавством не передбачено, що у разі існуючого загально будинкового вузла обліку природного газу, індивідуальний споживач не має права вимагати встановлення індивідуального лічильника. Представник наполягає, що встановлення позивачу індивідуального газового лічильника буде забезпечувати оплату останнім саме того об`єму газу, яким ним спожито (а.с. 103-105). Позивач та його представник - адвокат Соломонюк С.А. в судове засідання 14.12.2021 року не з`явились, в матеріалах справи міститься заява про проведення розгляду справи без їх участі. Представник позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с. 126). В судовому засіданні 14.12.2021 року представник відповідача Довгалюк І.О. заперечував позовні вимоги та просив відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що обов"язок здійснити встановлення індивідуального вузла обліку Законом визначено до 01.01.2023 року, таким чином право позивача на даний час не порушене, оскільки не настав остаточний строк виконання зобов"язання. Крім того, представником повторно заявлено клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 20.09.2000 року, [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 8). 01.12.2016 року для здійснення комерційного обліку в будинку [ADDRESS] було встановлено будинковий вузол обліку газу (а.с. 71-74). 12.12.2021 року [PERSON] звернувся до АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» із заявою про встановлення індивідуального лічильника за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). 02.03.2021 року АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» надало відповідь позивачу про те, що оскільки будинок [ADDRESS] забезпечено загально будинковим лічильником природного газу, підстав для встановлення індивідуального лічильника не має (а.с. 30). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг. Як передбачено ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках, суб`єктами цього Закону є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції станом на день звернення [PERSON] із заявою про встановлення індивідуального газового лічильника) постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. З вказаної норми закону вбачається, що саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, тому саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року. Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 року № 2494, оператор газорозподільної системи суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Аналізуючи викладене слідує, що зміст статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання - газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. Суд вважає посилання відповідача на те, що постановою НКРЕКП від 31.03.2016 року №546 було затверджено розрахунок доцільності встановлення загально будинкових ВОГ згідно Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Житомиргаз» на 2016-2025 роки, такими, що не звільняє його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. Слід врахувати й те, що положення статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» має вищу юридичну силу ніж постанова НКРЕКП, а тому зобов`язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року, згідно закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Щодо посилань відповідача на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 161/15083/16, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у зазначених справах предметом розгляду була правомірність нарахування плати за спожитий газ виходячи з показників загальнобудинкових вузлів обліку газу, а не питань відмови у встановленні індивідуальних лічильників газу споживачам. На підставі викладеного, оскільки позивач висловив волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, відмова відповідача у задоволенні вимоги позивача не відповідає державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. ЩОДО КЛОПОТАННЯ ПРО ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ 14.12.2021 року представником відповідача Гончарук О.М. заявлено клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. Представник вважає, що згідно ст. 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» строк забезпечення комерційного обліку населенню, які використовують природний газ тільки для приготування їжі продовжений до 01.01.2023 року, тому право позивача не порушене на даний час та не потребує судового захисту (а.с. 121). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Згідно статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Законом № 1338-IX від 05.03.2021 року внесено зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та в абзаці четвертому пункту 1 частини першої статті 2 цифри і слова "1 січня 2021 року" замінено цифрами і словами "1 січня 2023 року". Закон набрав чинності 28.03.2021 року. Таким чином, оскільки вказані положення Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» набрали чинності після того, як між сторонами виникли спірні правовідносини, не можуть бути підставою для закриття провадження у справі, тому подане клопотання до задоволення не підлягає. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. Крім того, у позовній заяві представник просив стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу [PERSON] адвокатом Соломонюком С.А., а також акта наданих послуг від 11.03.2021 року, розмір вартості послуг становить 3000,00 грн (первинна консультація, складення позовної заяви, відповіді на відзив) (а.с. 13, 14). У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтовував це тим, що у розрахунок адвокатом включено роботи (послуги), які можливо не будуть виконані адвокатом взагалі, а тому не підлягатимуть оплаті клієнта. А тому, позивачем не доведено належним чином розмір витрат на правову допомогу. Судом встановлено, що адвокатом Соломонюком А.С. подано позовну заяву по справі, відповідь на відзив (в тому числі заперечення на клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, заперечення на клопотання відповідача про залучення третьої особи), адвокат брав участь у судовому засіданні (тривалість судового засідання - 1 година), подавав письмові заперечення на клопотання відповідача про закриття провадження у справі. За таких обставин, суд вважає обґрунтованим розмір наведених витрат на правову допомогу та стягує їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved