Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач 02.12.2016 року звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна», про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, посилаючись на наступні обставини. 07.10.2016 року між нею (Лізингоодержувачем) та ТОВ «Лізінгова компанія «Єврокар Україна» (Лізингодавцем) було підписано Договір № 0014 фінансового лізингу. Предметом договору було придбання автомобілю ZAZ Lanos, комплекції Lux, обємом двигуна 1,5 л, передній привід. Позивач зазначає, що нею було обрано спочатку автомобіль «Пріора», однак представник відповідача при підписанні договору пояснила, що згідно п.1.4 ст. 1 договору фінансового лізингу, предмет лізингу може бути змінено на інший предмет лізингу до моменту купівлі. Оскільки в наявності автомобілем «Пріора» не було, було внесено автомобіль ZAZ Lanos, комплекції Lux, який був у наявності та який потім повинні були змінити на автомобіль «Пріора». У відповідності до п. 1.7 вказаного договору предмет лізингу передається в користування їй (Лізингоодержувачу) протягом строку, який становить не більше ніж 90 календарних днів з моменту сплати нею на рахунок відповідача (Лізингодавця) наступних платежів - комісії за організацію договору, - авансового платежу; - комісії за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 зазначеного договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6. ст. 9 зазначеного договору. В цей же день, 07.10.2016 року їй було виставлено рахунки на оплату комісії за організацію договору фінансового лізингу № 0014 у розмірі 10510,00 грн. та авансового платежу за вказаним договором лізингу у розмірі 14490, 00 грн. В той же час на обох квитанціях у графі «Призначення платежу» було вказано: комісія за організацію договору фінансового лізингу № 0014 від 07.10.2016 року. На її зауваження з цього приводу, отримала відповідь від представника відповідача, що інших бланків у банку немає та є очевидним, що одна квитанція - саме за комісію за організацію договору, а друга за авансовий платіж (10% вартості автомобіля) за умовами договору, оскільки вартість обраного нею автомобіля «Пріора» складає з усіма додатковими платежами близько 150000 грн. Вказані платежі вона сплатила у повному обсязі, що підтверджується відповідними квитанціями ПАТ КБ «ПриватБанк» за № 0.0.629513265.1 та № 0.0.629517057.1 від 07.10.2016 року. Залишок вона повинна була сплатити впродовж наступних 24 місяців без відсотків після отримання автомобіля в розмірі 3967, 45 грн. щомісяця, згідно п. 10.3 ст. 9 вказаного договору фінансового лізингу. Після предявлення вказаних квитанцій про сплату необхідних авансових коштів, було підписано вказаний вище договір № 0014. Представник відповідача не дала змоги ознайомитися їй зі змістом договору перед підписанням, пояснивши, що це попередній договір, а основний договір лізингу буде укладатися через пять днів, коли у м. Нікополь приженуть замовлений нею автомобіль «Пріора». Також пояснили, що всі додатки до вказаного договору будуть їй надані у м. Нікополі . 12.10.2016 року у телефонному режимі вона дізналася, що їй, для отримання автомобілю у користування, необхідно сплатити ще близько 37000 грн. Наступного дня, 13.10.2016 року у офісі відповідача вона дізналася, що сплатила суму коштів у загальному розмірі - 25000 грн. як за комісію за послуги лізингової компанії, яка згідно п. 12.1 ст. 12 договору лізингу, у разі розірвання договору, не повертається. Вона зазначила, що співробітники відповідача такими діями ввели її в оману щодо положень договору, які в свою чергу порушують Цивільний кодекс України та Закони України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг». Вона неодноразово зверталася до відповідача в телефонному режимі з метою повідомити про намір розірвати договір лізингу, але безрезультатно. Також одразу 13.10.2016 року вона направила відповідачу рекомендованим листом вимогу виконати свої зобовязання за договором фінансового лізингу або розірвати його та повернути сплачені нею грошові кошти у розмірі 25\~000 грн. Даний лист відповідач отримав 17.10.2016 року, однак відповіді отримано не було. Таким чином, вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують її права як споживача. На підставі викладеного просить суд визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 0014 від 07.10.2016 року, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна» на її користь грошові кошти у розмірі 25000, сплачених нею за договором фінансового лізингу № 0014 від 07.10.2016 року; стягнути на її користь сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Суд, у відповідності до\~ст. 224 ЦПК України, розглянув справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 1ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1ст. 9 цього Закону лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Статтею 16 цього Закону, якою передбачено лізингові платежі, визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. У судовому засіданні встановлено, що 07.10.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізінгова компанія «Єврокар Україна» (Лізингодавцем) було підписано Договір № 0014 фінансового лізингу, предметом якого відповідно до п. 1.1 Договору є транспортний засіб ZAZ Lanos, комплекції Lux, обємом двигуна 1,5 л, передній привід. вартістю 7931,03 дол. США, що еквівалентно 207000,00 грн., згідно п. 8.2 Договору. За умовами п. 1.2 даного договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному Договорі та в Додатку №1 до даного договору. (а.с. 10-17). Згідно п. 1.3 статті 1 Договору, лізингодавець зобов'язався придбати Предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим Договором. Статтею 11 даного договору передбачено умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Згідно пунктів 11.3 та 11.6 договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу. Позивач в обґрунтування позову зазначала, що нею було обрано спочатку автомобіль «Пріора», однак представник відповідача при підписанні договору пояснила, що згідно п.1.4 ст. 1 договору фінансового лізингу, предмет лізингу може бути змінено на інший предмет лізингу до моменту купівлі. Оскільки в наявності автомобілем «Пріора» не було, було внесено автомобіль ZAZ Lanos, комплекції Lux, який був у наявності та який потім повинні були змінити на автомобіль «Пріора». У відповідності до п. 1.7 вказаного договору предмет лізингу передається в користування позивача (Лізингоодержувачу) протягом строку, який становить не більше ніж 90 календарних днів з моменту сплати нею на рахунок відповідача (Лізингодавця) наступних платежів - комісії за організацію договору, - авансового платежу; - комісії за передачу предмету лізингу; - у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 зазначеного договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6. ст. 9 зазначеного договору. Судом встановлено, що 07.10.2016 року [PERSON] на виконання умов договору фінансового лізингу було сплачено на рахунок відповідача комісію за організацію договору фінансового лізингу № 0014 у розмірі 10510,00 грн. та комісію за організацію договору фінансового лізингу № 0014 у розмірі 14490, 00 грн., що підтверджується розрахунками комісій на загальну суму 25000 грн. та квитанціями за № 0.0.629513265.1 та № 0.0.629517057.1 від 07.10.2016 року про сплату 10510,00 грн. та 14490, 00 грн.(а. с. 21). [PERSON] при оформленні договору зауважила, що на обох квитанціях у графі «Призначення платежу» було вказано: комісія за організацію договору фінансового лізингу № 0014 від 07.10.2016 року, на що отримала відповідь від представника відповідача, що інших бланків у банку немає та є очевидним, що одна квитанція - саме за комісію за організацію договору, а друга за авансовий платіж ( 10% вартості автомобіля) за умовами договору, оскільки вартість обраного нею автомобіля «Пріора» складає з усіма додатковими платежами близько 150000 грн. Таким чином, відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення платежу - авансовий платіж в розмірі 14490, 00 грн. під вигляд комісії за організацію договору фінансового лізингу, яка згідно з п. 12.1 ст. 12 договору не повертається в жодному випадку (а.с. 15 на звороті). Відповідач також не обґрунтував також співмірності розміру комісії за організацію договору фінансового лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Залишок [PERSON] повинна була сплатити впродовж наступних 24 місяців без відсотків після отримання автомобіля в розмірі 3967, 45 грн. щомісяця, згідно п. 10.3 ст. 9 вказаного договору фінансового лізингу. Дослідивши умови договору, суд зазначає, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) транспортного засобу. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.4 ст.5 закріплює: «можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції». ТОВ „Лізингова компанія „Єврокар Україна не набувало статусу фінансової установи, про це свідчить Державний реєстр фінансових установ доступ до якого є відкритим. Положення «Про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами» затверджене Нацкомфінпослуг 22.01.2004 № 21 встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг право надавати послугу з фінансового лізингу. Пункт 2.1. Положення встановлює, що юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг ; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. З Положення випливає, що юридична особа яка бажає надавати послуги з фінансового лізингу повинна стати на облік в Нацкомфінпослуг та отримати відповідну Довідку. У разі прийняття Нацкомфінпослуг рішення щодо видачі юридичній особі Довідки не пізніше п'яти робочих днів з дня прийняття такого рішення оформлюється Довідка та вноситься інформація про юридичну особу до Реєстру (п. 3.15 Положення). На офіційному сайті Нацкомфінпослуг судом було перевірено в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, однак в даному Реєстрі немає ТОВ „Лізингова компанія „Єврокар Україна, а це свідчить про відсутність у ТОВ „Лізингова компанія „Єврокар Україна Довідки, яка надає право здійснювати послуги з фінансового лізингу. Cудом встановлено, що всупереч вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ТОВ „Лізингова компанія „Єврокар Україна для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених укладеним Договором фінансового лізингу, також має отримати відповідну ліцензію у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Однак, ТОВ „Лізингова компанія „Єврокар Україна такої ліцензії не отримувало, що підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим. Щодо необхідності отримання ліцензії для здійснення такої фінансової послуги як фінансовий лізинг вже висловив свою правову позицію Верховний суд України від 16.12.2015 р. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесною підприємницькою практикою є практика яка вводить в оману споживачів щодо наявності ліцензії. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів "містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів "можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Зазначений висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 367-7ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 07.10.2016 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.4. статті 3 договору та ч. 1ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг"), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ч. 2 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. У договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також, стаття 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Передбачені статтею 9 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за здійснення необхідних дій за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікації та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Відповідно до ч. 2,3 ст.6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Таким чином, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про фінансовий лізинг». До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Зазначений висновок Верховного Суду України викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 367-7ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Встановлено, що договір фінансового лізингу від 07.10.2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що позов в частині визнання недійсним договір № 000014 фінансового лізингу від 07.10.2016 року підлягає задоволенню у звязку із несправедливими умовами та з відсутністю нотаріального посвідчення спірного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, сплачені позивачем на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 25 000 грн. підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений останньою при подачі позову (а.с.1).

Outcome: approved