Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідно до рішення міської ради від 14.11.2012 № 53/28 "Про внесення змін до рішення міської ради від 30.05.2012, № 35/24 "Про припинення як юридичної особи КП "Жилсервіс-3" та рішення міської ради від 14.11.2012 № 53/28 стосовно реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств та балансоутримувачів житлового фонду" гуртожиток по [ADDRESS] переданий на баланс та обслуговування в КП "Жилсервіс-5" ДМР, на праві оперативного управління. За даними паспортного столу в кімнаті № 209 вказаного гуртожитку зареєстровані [PERSON] , 1965 р.н. (реєстрація з 30.11.2015 року), [PERSON] , 1985 р.н, та його донька [PERSON] , 2013 р.н, про що свідчать карти реєстрації особи Ф-А довідка № 02.3-12/5183 від 04.05.2017 року видана державним реєстратором Патретної А.В. На ім`я [PERSON] видано КП Дніпропетровська виробничо- торгівельна фірма «Славутич» ордер №074 серії А від 17 листопада 2015 року, що підтверджує право на вселення в кімн. [ADDRESS] . 27 квітня 2017 р. у встановленому законом порядку балансоутримувачем КП «Жилсервіс-5» ДМР з [PERSON] укладено договір найму кімн. [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 02.07.2020 р., наданої КП «Жилсервіс-5»ДМР, на ім`я [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] у КП «Жидсервіс-5» ДМР з 01.09.2016 року та дійсний по теперішній час. Згідно обліку КІІ «Жилсервіс-5»ДМР сплата за отримані комунальні послуги здійснюється своєчасно і заборгованості немає. При зверненні до суду із вказаним позовом, позивач вказує, що у зв`язку з тим що відповідачі самоправно захопили кімнату [ADDRESS] , і не дають можливості користуватися кімнатою, основний квартиронаймач [PERSON] несе збитки зі сплати комунальних послуг та не має змоги скористатися своїм правом на безоплатну приватизацію житла, чим порушуються її права, закріплені в Конституції України. Актами від 05.12.2019 р., 24.06.2020 р., 19.03.2020 р. під час проведення контролю паспортного режиму комісією КП "Жилсервіс-5"ДМР був встановлений факт не проживання відповідача-1 [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] та відсутність її особистих речей, чим, на переконання позивача, підтверджується факт не проживання останньої у даній кімнаті. Позивач стверджує, що відповідач-1 не проживає в кімн. № 209 більше, ніж шість місяців, а саме 3 роки. Крім того, самоправними діями відповідач-1, без будь-яких підстав та документів заселила в кімн. 209 свого сина [PERSON] (відповідач-2), який перешкоджає можливості користування кімнатою [PERSON] . Позивач, згідно обліку, не має будь-яких документів, що підтверджують правомірність проживання відповідача-2 в кімнаті 209 гуртожитку, ні відповідач-1, ні відповідач-2 будь-яких документів, що підтверджують правомірність проживання позивачу не надав, тому, на його переконання, і права користування та проживання не має. Посилаючись у позові на те, що відповідач-1 не проживає в кімнаті на протязі більше, ніж шість місяців, а у відповідача-2 відсутні документи, отримані у встановленому законом порядку, що надають право на вселення, у позові заявлені наступні позовні вимоги: - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] ; - виселити з незаконно зайнятої кімнати [ADDRESS] [PERSON] без надання іншого житла. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач-1 [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. У поданому відзиві на позовну заяву зазначила, що стосовно зазначення позивачем про наявність ордеру [PERSON] на кімнату № 209 , то постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у справі №199/2682/18 визнано недійсним ордер № 074 серії А від 17 листопада 2015 року, виданий Колективним підприємством Дніпропетровською виробничо-торгівельною фірмою «Славутич» в частині надання права [PERSON] на кімнату [ADDRESS] . Верховний суд залишив дану постанову без змін. Таким чином, посилання позивача на зазначений ордер безпідставні. Стосовно зазначення позивачем про непроживання відповідача-1 та наявність актів про не проживання протягом трьох років, у відзиві зазначається, що у справі №199/2862/18 брали участь відповідач-1 та позивач (в якості третьої особи) та Верховний Суд у своїй постанові від 26.03.2020 у вказаній справи встановив такі обставини: «Установивши, що установа, яка видала ордер, визнає та не заперечує обґрунтованість вимог позивача й указує, що ордер на кімнату [ADDRESS] [PERSON] не видавався та не міг бути виданий, оскільки в спірній кімнаті проживає [PERSON] , апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визнання такого ордеру недійсним у частині надання [PERSON] права на зайняття кімнати № 209 у гуртожитку.» Дніпровський апеляційний суд постановою від 26 лютого 2019 року у справі №199/2682/18 встановив такі обставини: «Відповідач Колективне підприємство Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Славутич», яким було видано оскаржуваний ордер, визнали апеляційну скаргу [PERSON] та зазначали, що [PERSON] не видавався ордер на зайняття кімнати № 209 , номер кімнати № 209 в ордері було підроблено (а.с.192, 193). У справі встановлено, що зазначене житлове приміщення - кімната № 209 є єдиним житлом позивача [PERSON] . Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] зареєстрована та проживає у спірній кімнаті гуртожитку.» Таким чином, на переконання відповідача-1, судами встановлено, у 2019-2020 р.р. вона проживала за місцем своєї реєстрації - у кімнаті [ADDRESS] . Окрім того, наприкінці 2019 року вона отримувала довідку про місце реєстрації за даною адресою, що також підтверджує її проживання за даною адресою. Також її проживання підтверджується заявами сусідів. Відповідач-1 також зазначає, що в вищевказаній справі КП ДВТФ «Славутич», яке було попереднім власником гуртожитку, надавались пояснення, згідно яких кімнату [ADDRESS] вона ( [PERSON] ) займає на законних підставах з 1992 року. У відзиві зазначається, що позивач перекручує в позові текст актів про не проживання: нібито в них вказано про відсутність особистих речей відповідача-1, однак, в даних актах не зазначено таких відомостей, як і не зазначено, як встановлено взагалі факт не проживання, оскільки кімнату відповідач-1 закриває на ключ та сторонні особи не могли зайти в дане приміщення. Особи, що підписали акт, не проживають у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , отже не можуть мати відомостей щодо проживання там будь- якої особи. Таким чином, на переконання відповідача-1, акти про непроживання не є достовірними доказами. Також відповідач-1 у своєму відзиві на позовну заяву повідомляє суд про те, що минув строк позовної давності до вимог позивача, виходячи з наступного. До позовної заяви позивач надав акти комісії КГІ «Жилсервіс-5» від 05.12.2019. В акті вказано, що відповіда-1 не проживає за адресою більше трьох років. Отже, комісії КП «Жилсервіс-5» відомо про нібито її непроживання за адресою не менше ніж з 05.12.2016 р., три роки до складення акту. Позов подано позивачем 07.07.2020 р., тобто зі спливом більше трьох з половиною років з моменту, як працівникам комісії КП «Жилсервіс-5» стало відомо про нібито її непроживання за адресою. Відповідач-1 просить застосувати строки позовної давності до всіх позовних вимог позивача. Відповідач-2 [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. У поданому відзиві на позовну заяву виклав аналогічні заперечення проти позовної заяви, викладеним у відзиві на позовну заяву відповідачем-1 [PERSON] та просив застосувати строки позовної давності до всіх позовних вимог позивача. Крім того, відповідач-2 у поданому відзиві зазначив, що він дійсно проживає у кімнаті [ADDRESS] , на законних підставах. Його мати [PERSON] вселилася у кімнату [ADDRESS] , на підставі ордеру ще у 1992 році. Зазначене підтверджує відмітка про реєстрацію місця проживання від 29.10.1992 р. у її паспорті та в домовій книзі від 29.10.1992 р., відповіді обласного адресного бюро із зазначенням номеру кімнати 209. Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (далі - Положення про гуртожитки), що діяло на той час, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Тому, до кімнати № 209 гуртожитку на зазначених законних підставах у 1992 році зі моєю матір`ю вселився відповідач-2 [PERSON] , 1987 р.н. Надана підприємством довідка №37 від 11.06.2003 р. підтверджує проживання у кімнаті [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також дана довідка підтверджує, що вони займають кімнату № 209 за згодою підприємства. 18.10.2016 р. комісією КП «Жилсервіс-5» складено акт, згідно якого його мати, її дочка (сестра відповідача-2) зареєстровані у кімнаті [ADDRESS] , а відповідач-2 [PERSON] проживає без реєстрації. Даний акт затверджено директором Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради [PERSON] та підписано п`ятьма особами. Отже, на переконання відповідача-2, вказане у позові щодо самозахоплення не відповідає дійсності, оскільки його було вселено у 1992 р. на законних підставах, як неповнолітню дитину особи, що проживає у гуртожитку. Третя особа не скористалася правом брати участь у судових засіданнях. Процесуальні дії у справі наступні: -судом задоволено клопотання відповідача-1 [PERSON] про забезпечення доказів шляхом допиту свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, балансоутримувачем якого є КП «Жилсервіс» Дніпровської міської ради. Місце проживання відповідача-1 [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 29.10.1992 р., що підтверджується довідкою №680, виданою директором КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради [PERSON], паспортистом КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради [PERSON] (а.с. 23), копією паспорта громадянки України [PERSON] (а.с.37-38), відповідною інформацією, наданою на запит суду, довідкою про реєстрацію місця проживання (а.с. 114). Відповідно до наданих позивачем актів від 05.12.2019 р., 24.06.2020 р., 19.03.2020 р. під час проведення контролю паспортного режиму комісією КП "Жилсервіс-5"ДМР був встановлений факт непроживання відповідача-1 [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] та відсутність її особистих речей (а.с. 33, 34, 35). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2019 р. у справі 199/2682/18, залишеною без змін постановою Верхового Суду від 26.03.2020 р., було визнано недійсним ордер № 074 серії А від 17 листопада 2015 року, виданий Колективним підприємством Дніпропетровською виробничо-торгівельною фірмою «Славутич» в частині надання права [PERSON] на кімнату [ADDRESS] (а.с.106-101, 111-113). Вказаними судовими рішення встановлено наступне: з 23 липня 1986 року [PERSON] перебуває в трудових відносинах з ДПШО «Славутич» і 29 жовтня 1992 року вселена у кімнату [ADDRESS] . Відповідач Колективне підприємство Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Славутич», яким було видано оскаржуваний ордер, визнали апеляційну скаргу [PERSON] та зазначали, що [PERSON] не видавався ордер на зайняття кімнати № 209 , номер кімнати № 209 в ордері було підроблено. У справі встановлено, що зазначене житлове приміщення - кімната № 209 є єдиним житлом позивача [PERSON] , а відповідач [PERSON] , згідно оспорюваного ордеру, має у користуванні також кімнату № 212 у цьому ж гуртожитку. Встановлено та вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] зареєстрована та проживає у спірній кімнаті гуртожитку. Допитана свідок [PERSON] дала показання, відповідно до яких вона працює майстром в КП «Жилсервіс-5» ДМР, до її функцій входить моніторинг законності проживання мешканців будинку за адресою: [ADDRESS] , вони виїжджали багаторазово з підстав незаконного проживання без документів. Спочатку вони були у грудні 2019 року, потім були у червні 2020 року та вересні 2020 року, але вдома нікого не було. У спілкуванні з сусідами стало відома, що там проживає чоловік без документів, [PERSON] вони не бачили. На питання представника відповідачів, свідок показала, що двері відкрили і одразу закрили, в кімнату вони не заходили, то їх туди ніхто не пустив, вся інформація по вказаній квартирі їм відома зі слів сусідів. Допитана свідок [PERSON] дала показання, відповідно до яких вона працює майстром в КП «Жилсервіс-5» ДМР, вони постійно виїжджають на об`єкти і складають акти. При спілкуванні із сусідами стало відомо, що у кімнаті жінка не проживає, а фактично мешкає лише чоловік без відповідних на те документів. За адресою: [ADDRESS] вони були у грудні 2019 року та їм ніхто не відчинив двері, потім були в березні, червні, липні 2020 року, чоловік відчинив та зачинив двері, вони залишили йому попередження. До кімнати вони не заходили та спілкувалися лише з однією сусідкою, імені її він знає та чоловіка, які відчиняв двері упізнати не зможе. Правовідносини між сторонами виникли щодо права користування жилим приміщенням в будинках державного чи громадського житлового фонду та законності вселення до жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (ч. 2 ст. 61 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР). При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ч. 1 ст. 71 ЖК України). Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як встановлено судом, відповідач-1 мешкає за зареєстрованим місцем проживання та до такого висновку суд приходить на підставі наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2019 у справі 199/2682/18, залишеною без змін постановою Верхового суду від 26.03.2020 р. було визнано недійсним ордер № 074 серії А від 17 листопада 2015 року, виданий Колективним підприємством Дніпропетровською виробничо-торгівельною фірмою «Славутич» в частині надання права [PERSON] на кімнату [ADDRESS] (а.с.106-101, 111-113). Вказаними судовими рішення встановлено наступне. З 23 липня 1986 року [PERSON] перебуває в трудових відносинах з ДПШО «Славутич» і 29 жовтня 1992 року вселена у кімнату [ADDRESS] . Відповідач Колективне підприємство Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Славутич», яким було видано оскаржуваний ордер, визнали апеляційну скаргу [PERSON] та зазначали, що [PERSON] не видавався ордер на зайняття кімнати № 209 , номер кімнати № 209 в ордері було підроблено. У справі встановлено, що зазначене житлове приміщення - кімната № 209 є єдиним житлом позивача [PERSON] , а відповідач [PERSON] , згідно оспорюваного ордеру, має у користуванні також кімнату № 212 у цьому ж гуртожитку. Встановлено та вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] зареєстрована та проживає у спірній кімнаті гуртожитку. Відтак, посилання позивача на те, що у зв`язку з тим, що відповідачі самоправно захопили кімнату [ADDRESS] , і не дають можливості користуватися кімнатою, а основний квартиронаймач [PERSON] несе збитки зі сплати комунальних послуг та не має змоги скористатися своїм правом на безоплатну приватизацію житла, чим порушуються її права, закріплені в Конституції України, а також самоправними діями відповідач-1, без будь-яких підстав та документів заселила в кімн. 209 свого сина [PERSON] (відповідач-2), який перешкоджає можливості користування кімнатою [PERSON] , суд не бере до уваги та ставить до них критично, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.02.2019 у справі 199/2682/18, залишеною без змін постановою Верхового суду від 26.03.2020 р. було визнано недійсним ордер № 074 серії А від 17 листопада 2015 року, виданий Колективним підприємством Дніпропетровською виробничо-торгівельною фірмою «Славутич» в частині надання права [PERSON] на кімнату [ADDRESS] та було встановлено, що [PERSON] не видавався ордер на зайняття кімнати № 209 . Також суд не бере до уваги твердження позивача про те, що самоправними діями відповідач-1, без будь-яких підстав та документів заселила в кімн. 209 свого сина [PERSON] (відповідач-2), оскільки відповідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (в редакції що діяло на момент виникнення спірних правовідносин - заселення відповідача-2 до кімнати 209 гуртожитку) громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Як встановлено за судового розгляду, [PERSON] 29 жовтня 1992 року вселена у кімнату [ADDRESS] та її сину [PERSON] , [INFO] , було 5 (п`ять) років (паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 06.06.2005 р. /а.с.161-169/). Такі дії відповідача не містять ознак самоправного зайняття жилого приміщення. Відтак, суд приходить до висновку, що будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог та порушення прав позивача з боку відповідачів суду надано не було. Показання свідків судом відхиляються, виходячи з наступного. За ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Показання допитаних судом свідків базуються на повідомленнях сусідів у гуртожитку, таким чином, самі свідки [PERSON] та [PERSON] дали показання з чужих слів, відтак, показання свідків є недопустимим доказом. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, на підставі наданих суду доказів (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) відсутні підстави для задоволення позову в обраний позивачем спосіб (ст. 16 ЦК). З приводу заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, то згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. В даній справі не встановлено порушення прав позивача з боку відповідачів, а тому суд не застосовує строки позовної давності. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: dismissed