Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . 07.11.2018 вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Липовенко Н.І. за реєстровим № 1259, спадкова справа № 16/2018 і що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі 07.11.2018 за № 53986773 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2018 за № 144427694. Спадщина, на яку видане вказане свідоцтво, складається із 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS] , який має 79 кв.м. загальної та 44,4 кв.м. житлової площі, позначеної на плані технічного паспорта на будинок літерою "А", з господарськими будівлями та спорудами. Зазначає, що відповідно до наданої КП КОР "Південне бюро технічної інвентаризації" інформації (лист № 553 від 20.03.2017) станом на 01.01.2013 право власності на 1/2 частину вказаного будинку було зареєстровано за [PERSON] та на 1/4 його частину за [PERSON] . На 1/4 частину будинку реєстрація права власності в БТІ не проводилася. Також відповідно до наданої інформації вбачається, що частина житлового будинку загальною площею 43.9 кв.м і в тому числі житловою - 23.0 кв.м, була знесена, у звязку із чим було здійснено зміну нумерації частин будинку, а саме квартири [NUMBER] на [NUMBER] . Зазначає, що [PERSON] успадкував 1/4 частини житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.2012 після смерті брата [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.05.2012 за реєстровим № 1332 та підтверджено Витягом про державну реєстрацію прав від 12.06.2012, виданого КП КОР "Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації" за № 34459036, спадкова справа № 281/2011. Її батько [PERSON] фактично прийняв у спадщину частину житлового будинку, обладнану самостійним входом, де проживав з часу прийняття спадщини. Просить припинити право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок між нею та відповідачем та виділити їй в натурі 1/4 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка становить квартиру [NUMBER] загальною площею 40.40 кв.м , виділивши їй приміщення 2.1 площею 17.20 кв.м, приміщення 2.2 площею 12.30 кв.м та приміщення 2.3. площею 10.90 кв.м. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному сайті судової влади України, в судове засідання не з`явилася повторно, про причину неявки не повідомила, заперечення проти позову та заяви про розгляд справи у її відсутності до суду не подала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала за викладених у позові обставин і підстав та просила їх задовольнити. Також суду пояснила, що вона відмовляється заявляти клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи на предмет визначення технічної можливості поділу житлового будинку у натурі і що наслідки такої її відмови їй судом розясненні та зрозумілі. Заслухавши у судовому засіданні позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачці належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07.11.2018 приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Липовенко Н.І. за реєстровим № 1259, 1/4 частина будинку [ADDRESS] , 1940 року забудови, який має 79 кв.м. загальної та 44,4 кв.м. житлової площі, позначеної на плані технічного паспорта на будинок літерою "А", з господарськими будівлями та спорудами. Вказана обставина підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 07.11.2018 за № 53986773 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2018 за № 144427694. Інша, а саме 1/2 частина вказаного нерухомого майна, належить відповідачці у справі - [PERSON] . Право власності на іншу 1/4 частину цього майна ні на кого не оформлене і судом встановлено, що частина житлового будинку загальною площею 43.9 кв.м і в тому числі житловою - 23.0 кв.м, була знесена. Вказана інформація була актуальною станом на 01.01.2013 і що підтверджується листом КП КОР "Південне бюро технічної інвентаризації" № 553 від 20.03.2017. Позивачка має бажання виділити в натурі свою частку у вказаному майні. Наразі, добровільно за взаємною згодою з іншим співвласником цього питання вирішити не може. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст.4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями Глав 13 (ст.ст. 181, 183), 23 (ст.ст. 316, 317), 26 (ст.ст. 355, 356, 358, 364) Цивільного кодексу України, ст. 152 ЖК України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про архітектурну діяльність», Постанови Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них», ст. 152 ЖК України,Постанови КМ України від 13.04.2011 №466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», Наказу Мін`юсту від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», Наказу міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55 «Про затвердження Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», Наказу Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 №76 «Про затвердження правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок». Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них» від 8 грудня 2010 року № 1117. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція № 55). Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13. Суд позбавлений можливості самостійно вирішити вказані питання, оскільки для зясування вказаних обставин необхідні спеціальні знання. Висновків щодо можливості поділу (виділу частки) спірного житлового будинку з влаштуванням ізольованих та забезпечених окремими входами на прилеглу земельну ділянку двох обєктів нерухомого майна і в тому числі висновку судової будівельно-технічної експертизи з цього питання матеріали справи не містять. Клопотань про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи для з`ясування технічної можливості виділу в натурі 1/4 частини будинку позивачем [PERSON] , незважаючи на розяснення судом наслідків відмови від вчинення такої процесуальної дії, у ході розгляду справи не заявлено. Окрім того, звертаючись з позовом, необхідно до винесення рішення надати суду докази реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Дана вимога встановлена пунктами 7, 18 Постанови Пленуму ВСУ від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок». Таке правило встановлено для того, аби позивач підтвердив дійсність своїх намірів щодо виділу своєї частки і рішення суду не ґрунтувалося на припущеннях. Як свідчить судова практика, суди Вищих інстанцій неодноразово скасовували рішення про задоволення вимог про виділ у випадках відсутності повідомлення про початок виконання будівельних робіт (дозвіл РДА за старим законодавством), наприклад: Ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 10.04.2013 року №6-48400св12 ВСС України: «Під час вирішення даного спору, суди не враховували роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок». Зокрема, виходячи з положень статей 183, 367 ЦК України та роз`яснень, викладених у пунктах 6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України). <…> Вирішуючи питання про поділ спірного домоволодіння, суд першої інстанції не звернув уваги на ці обставини та правила, встановлені ст. 383 ЦК України та ст. 152 ЖК України» Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, встановивши, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо можливості поділу (виділу частки) спірного житлового будинку з влаштуванням ізольованих та забезпечених окремими входами на прилеглу земельну ділянку двох обєктів нерухомого майна, суд приходить до висновку про неможливість здійснити позивачеві виділ в натурі 1/4 частини у вищевказаному домоволодінні, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У звязку з відмовою у позові понесені позивачем у справі судові витрати з огляду на положення ст.141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed