Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

В грудні 2017 року ТОВ «АЛЛО» звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недостовірною інформацію, яка міститься у відеоролику «[INFO]», автором якого є [PERSON] та яка поширена в мережі Інтернет через відеохостінг You Tube. Зобов`язати [PERSON] спростувати інформацію, яка міститься у відеоролику «[INFO]» автором якого є [PERSON] та яка поширена в мережі Інтернет через відеохостінг You Tube у такий самий спосіб, яким остання була поширена, шляхом видалення з відеохостінгу You Tube спірного відеоматеріалу та розміщення нового відповідного відеоролику, з відповідними поясненнями [PERSON] про те, іцо поширена Відповідачем інформація у відеоролику «[INFO]» є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, не пізніше п`ятнадцяті днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Судові витрати покласти на [PERSON] . Вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в мережі Інтернет [PERSON] був поширений відеоролик «[INFO]», гасла та твердження якого є недостовірними, а тому поширення даної інформації є такою, що порочить ділову репутацію позивача. Так зокрема ряд висловів та коментарів журналістів, здійснені без будь-яких підтверджень та доказів, проте створює негативний образ та грубо шкодять діловій репутації позивача, абсолютно не відповідає принципам діяльності компанії «АЛЛО», через свою беззаперечну неправдивість. Як встановлено позивачем з відеоролику автором зазначеного матеріалу є [PERSON] , власником відеохостінгу You Tube є компанія Google Inc. Компанія Google в Україні, представлена ТОВ «ГУГЛ». А тому вказані особи, залучені у якості відповідачів. Від представника відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ГУГЛ» надійшов відзив, в якому він зазначив, що ТОВ "Гугл" категорично не погоджується з доводами позовної заяви про те, що ТОВ "Гугл" нібито є представництвом компанії Google Inc. в Україні або власником сайту [INFO]. Відтак, ТОВ "Гугл" є неналежним відповідачем у даній справі. ТОВ "Гугл" здійснює підприємництво в організаційно-правовій формі "товариство з обмеженою відповідальністю", а отже є самостійним суб`єктом господарювання. ТОВ "Гугл" не є власником веб-сайту [INFO] та не має відношення до інформації/посилань, розміщених на сервісі YouTube, а доводи позовної заяви про причетність ТОВ "Гугл" до веб-сайту [INFO] не відповідають дійсності. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні, надали пояснення аналогічні до викладених у позові та додаткових поясненнях. Представник відповідача ТОВ «ГУГЛ» у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив, своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив. Заслухавши пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів позовних вимог, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] , в мережі Інтернет була поширена інформація на відеохостінгу You Tube, шляхом розміщення відеоролику із заголовком «[INFO]». Вказаний відеоролик розміщений за посиланням: [INFO] ; [INFO] ; [INFO] ; [INFO] ; [INFO] . Зміст вищевказаного відеоматеріалу відображає події, які відбулися [INFO] біля будівлі за адресою [ADDRESS] , де розміщенні офісні приміщення ряду компаній з якого лунали гасла та висловлювання на адресу позивача, такі як: «нападение на журналиста», на адресу співробітника служби безпеки бізнес центру - «кидается на людей», висловлювання щодо введення в оману споживачів ТОВ «АЛЛО». Дані вислови позивач вважає такими, що не відповідають дійсності, порочать честь і гідність ТОВ «АЛЛО», шкодять діловій репутації, не відповідає принципам діяльності компанії, через свою беззаперечну неправдивість. Установлено також, що згідно листа ГО «Всеукраїнське товариство «Кожен Спроможен» з [INFO] [PERSON] виключено з членів громадської організації та співпрацю з ним припинено з причин порушення основних принципів організації, норм журналістської етики та пристойної поведінки. Редакційне завдання щодо проведення відеозйомки у ТОВ «АЛЛО» вищезазначеній особі не надавалося та репортаж з керівництвом ГО не узгоджувався. Дозвіл на розміщення відео на каналі You Tube під назвою «[INFO]» редакцією «Газети Всеукраїнського товариства «Кожен Спроможен» не надавався. Посвідчення журналістів анульовано. (Т.1 а.с. 194) Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 2 ст.302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Відповідно до ч.2 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Вказані положення також закріплені в статті 297 ЦК України. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Положеннями ст.ст. 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно ст.ст. 94, 277 ЦК України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до ст.277 ЦК України та роз`яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати людині. Право на недоторканість своєї ділової репутації відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують соціальне буття фізичної особи. Це право за своєю природою може належати не лише фізичній, але й юридичній особі. Відповідно до ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті права, які можуть їй належати, і це право підлягає захисту в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є в тому числі ділова репутація; ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Недостовірною є інформація, яка не відповідає дійсності, містить в собі неправдиві дані, викладена із перекрученням фактів. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. В рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У своїх рішеннях Європейським судом з прав людини наголошено про необхідність врахування критерію пропорційності, а також обґрунтованості обмеження. Аналізуючи обставини справи в призмі правових норм, що регулюють дані правовідносини суд вважає, що позивачем не розмежовано відомостей фактичного характеру від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених відповідачем в порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова, та не обґрунтував необхідності втручання суду в процес реалізації особою цього права. Положеннями ст.30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. В ході розгляду справи позивачем не було належним чином обґрунтовано, яким саме чином розповсюджена інформація завдала шкоди його діловій репутації. При цьому, вислови «нападение на журналиста», «кидается на людей", "зачем вы вводите в заблуждение покупателей", "зачем вы напали на покупателя", "ваша компания нас обманула, обманула клиента", "его неоднократно обманули", "человека вводят в заблуждение" не можуть відноситися до стверджувальної інформації, яка наділена будь-якими фактичними даними, а зокрема їх частина носить питальний характер "зачем вы вводите в заблуждение покупателей", "зачем вы напали на покупателя", що передбачає бажання отримати інформацію, а не надати чи стверджувати її. Щодо вимог позивача до ТОВ «ГУГЛ» слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Відповідно до ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" № 3792-ХІІ від 23.12.1993 р. "власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу". Згідно з абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про телекомунікації" "домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється". Стверджуючи про те, що нібито він "встановив з мережі Інтернет, що власником відеохостінгу YouTube є компанія Google Inc.", Позивач не надав жодних доказів на підтвердження цих доводів. Відтак, такі доводи Позивача щодо залучення ТОВ "Гугл" до участі в даній справі будуються виключно на припущеннях самого Позивача, не підтверджених належними і допустимими доказами, а лише "отриманням інформації з Інтернету". Відповідно до відомостей з публічної бази даних Whois власником веб-сайту (реєстрантом доменного імені [INFO]) є американська компанія Google LLC [Гугл ЛЛС], а не ТОВ "Гугл". Крім того, ТОВ "Гугл" також не є реєстрантом доменного імені [INFO].ua чи будь-яких інших пов`язаних доменних імен. Відтак, ТОВ "Гугл" не є власником веб-сайту [INFO] та не має відношення до інформацїї/посилань, розміщених на сервісі YouTube, а доводи позовної заяви про причетність ТОВ "Гугл" до веб-сайту [INFO] не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та є необгрунтованими. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed