Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Прокуратура Дарницького району м. Києва в інтересах позивачів звернулась до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житлом, виселення та вселення до жилого приміщення. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] в інтересах недієздатної особи звернувся до суду з зустрічним позовом до позивачів про вселення до жилого приміщення. В судовому засідання прокурор Такташов О.Я. та позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали, пояснивши, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], в якій зареєстровані крім нього, його дружина [PERSON], відповідач [PERSON] та син відповідачки і він же їх онук [PERSON], який визнаний судом недієздатним. Проживаючи в спірній квартирі, відповідачі ще в 2004 році вимагали від позивача [PERSON] переоформлення права власності на квартиру на них, однак він відмовився. Тому відповідачі стали створювати позивачам нестерпні умови проживання: постійно вчиняли сварки, застосовували фізичну силу, виганяли з квартири, неодноразово замінювали замки вхідних дверей, в результаті чого позивачі були позбавлені права проживати в своїй квартирі. Такі неправомірні дії позивачів були неодноразово предметом судового розгляду в Дарницькому районному суді м. Києва. З 2011 року відповідачі, мешкаючи в спірній квартирі зі своїм недієздатним сином, замінили замки вхідних дверей, не допускають позивачів до користування вказаним жилим приміщенням, перешкоджають отриманню квитанції на сплату житлово-комунальних послуг, а самі їх не оплачують, в результаті чого утворився величезний борг. За таких обставин просять визнати їх дії неправомірними, зобов'язати відповідачів не перешкоджати позивачам у користуванні квартирою, виселити їх зі спірної квартири, а вселити в неї позивачів, позбавити [PERSON] права користування вказаним житлом і зобов'язати її знятись з реєстраційного обліку. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, так як відповідач [PERSON] має своє житло у Дніпровському районі м. Києва, але претендує на їх квартиру, застосовуючи всілякі методи, при цьому позивачі своєї згоди на його заселення не давали. Відповідачі [PERSON] [PERSON] та їх представник [PERSON] первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, пояснивши, що позивачі вже багато років проживають в с. Селище, Баришівського району, Київської області, і до спірної квартири проїздять дуже рідко. Однак при цьому вони мають ключі і ніхто їм не перешкоджає у проживанні. Сварки між сторонами дійсно були, однак їх ініціаторами є позивачі, які намагаються продати квартиру і залишити їх разом з недієздатним сином на вулиці. Стаття 116 ЖК України передбачає виселення осіб, які ведуть антигромадський спосіб життя, систематично порушують правила соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі. Саме таких дій відповідачі не вчиняли і при цьому заходи громадського впливу до них до подачі позову до суду не застосовувались. Тому просять відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі. Поскільки Дарницьким районним судом м. Києва син відповідачів [PERSON] визнаний недієздатним, а відповідач [PERSON] є його опікуном, тому останнього необхідно вселити до спірного житла для виконання своїх обов'язків опікуна. Представник 3-ї особи органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Скрицький Т.П. в судовому засіданні просив винести рішення згідно закону з максимальним урахуванням інтересів недієздатної особи. Представник 3-ї особи ЖБК „Учитель-3" Бойко Г.О. в судовому засіданні просила винести рішення згідно діючого законодавства. Заслухавши сторони, представників сторін та 3-х осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 16.12.1992 року члену ЖБК „Учитель-3" [PERSON] був виданий ордер на жиле приміщення в будинку ЖБК №095205 на сім'ю з 4 осіб: його, його дружину [PERSON] - позивачку по справі, відповідачку [PERSON] та [PERSON], онука позивачів та сина відповідача (т.1, а.с.25). 22.03.2004 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.23). Як вбачається з реєстраційного напису дана квартира 23.03.2004 року була зареєстрована в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна" за реєстраційним №991 (т.1, а.с.24). Зазначену інформацію підтвердило дане КП станом на 20.08.2014 року (т.1, а.с.21). Вказана квартира є трьохкімнатною, ізольованою, жилою площею 41,76 м2 та загальною площею 76,40 м2, яка розташована на 2 поверсі 15-типоверхового будинку, на день розгляду справи в ній зареєстровані та проживають сторони по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчать довідка Ф-3 ЖБК „Учитель-3" (т.1, а.с.121). Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі. У відповідності до ч.3, ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. З 2003 року між сторонами по справі почали виникати конфліктні ситуації на підставі визначення порядку користування спірною квартирою, в ході чого відповідачі перешкоджали проживанню позивачам в даному жилому приміщенні. Вказані обставини були предметом судового розгляду, за яким рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4.10.2005 року [PERSON] та [PERSON] було зобов'язано усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та надати їм ключі від вхідних дверей, вселено позивачів в квартиру, виселено з неї [PERSON], в задоволенні зустрічного позову відповідачів до позивачів про визнання права власності на спірну квартиру, визнання свідоцтва про право власності на квартиру було відмовлено (т.1, а.с.31-35). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9.02.2006 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4.10.2005 року було залишено без змін (т.1, а.с.36-39). Ухвалою Апеляційного суду Донецької області як суду касаційної інстанції на той час рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4.10.2005 року та Ухвала Апеляційного суду м. Києва від 9.02.2006 року були також залишені без змін (т.1, а.с.40-42). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2010 року провадження по справі за позовом [PERSON] до Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на квартиру незаконним та скасування його було закрито (т.1, а.с.43). А рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3.08.2011 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою та відкриття особового рахунку, а також в задоволенні зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, виселення з жилого приміщення було відмовлено (т.1, а.с.44-45). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2011 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 3.08.2011 року було залишено без змін (т.1, а.с.46-48). За правилами ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як вказує ч.1, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.2, ст.384 ЦК України член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. А ч.1, ст.383 ЦК України констатує, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За частиною 2, ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як зазначено ч.1, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивачі [PERSON] і [PERSON], а також прокурор Такташов О.Я., який виступав в їх інтересах, обґрунтували позов тим, що відповідачі з 2011 року створюють позивачам нестерпні умови проживання: постійно вчиняли сварки, застосовували фізичну силу, виганяли з квартири, неодноразово замінювали замки вхідних дверей, в результаті чого позивачі позбавлені права проживати в своїй квартирі, а також перешкоджають отриманню квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг. На підтвердження вказаних обставин вони надали акти про ненадання доступу до квартири, перешкоджання проживання, а також заяви про вказані події та постанови про відмову в порушенні кримінальної справи (т.1, а.с.93-103; 135-137; 170-204). Як передбачено ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Оцінюючи зміст зазначених доказів, суд приходить до висновку, що їх зміст не можна покласти в основу рішення, поскільки вони датовані датами значно ранішими, ніж рамки обґрунтування позову, тобто до 2011 року і їх інформація виходить за межі позовних вимог, вказані позивачі та їх представник не змогли чітко пояснити дати, час, місце та конкретні обставини скоєння протиправних дій відповідачами щодо позивачів. Крім того, відповідачі по первісному позову зазначили, що не чинили перешкод позивачам у користуванні квартирою, поскільки вони в ній ніколи не бувають, не цікавляться нею, постійно проживаючи в будинку батьків позивачки в с. Селище, Баришівського району, Київської області. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні первісного позову в частині визнання дій відповідачів щодо перешкоджання позивачам у користуванні квартирою, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні нею, вселення позивачів до спірної квартири необхідно відмовити, так як вказані обставини обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Як наголошує ч.1, ст.145 ЖК України члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. За змістом ч.3, ст.145 ЖК України до членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням. Згідно п.п.4, п.54 Постанови Кабінету Міністрів України №163 від 22.08.1991 року „Про затвердження Примірного статуту ЖБК" припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням. Вказані норми ст.64 та ст.145 ЖК України регулюють право члена та колишнього члена сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу користування жилим приміщенням, яке перебуває в складі ЖБК. Як вбачається з матеріалів справи, описаних вище, відповідачі по первісному позову [PERSON] та [PERSON] постійно проживають в спірній квартирі, [PERSON] зареєстрована в ній з 1992 року, будь-які протиправні їх дії щодо позивачів не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому підстави для задоволення первісного позову в частині позбавлення [PERSON] права користування вказаним житлом, зобов'язання знятись з реєстраційного обліку у суду відсутні. У відповідності до ч.3, ст.148 ЖК України членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу та інших осіб, які проживають разом з ним, може бути виселено в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення також у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Як зазначає ч.1, ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Диспозиція ч.1, ст.116 ЖК України вказує, що тільки при вчиненні певних дій та настанні конкретних обставин особа або особи підлягають виселенню з жилого приміщення без надання іншого житла. Позовні вимоги первісного позову в частині виселення відповідачів позивачі та прокурор, який виступає в їх інтересах, обґрунтовують доказами, описаними вище, але судові так і не було ними надано належним та допустимих доказів в розумінні ст.57-59 ЦПК України, які б слугували підтвердженням того, що [PERSON] та [PERSON] систематично порушували правила соціалістичного співжиття, робили неможливим для позивачів проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу до відповідачів виявились безрезультатними. За таких обставин в задоволенні первісного позову в частині виселення [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири необхідно відмовити. Суд не може покласти в основу рішення показання свідка [PERSON], поскільки вона часто відвідувала спірну квартиру з 1998 року по 2000 рік, а в подальшому приходила іноді, про події, які відбулись з 2011 року пояснити не змогла. З тих же підстав суд не бере до уваги показання свідка [PERSON], який пояснив, що він бачив як відповідачі перешкоджали проживанню позивачів у спірній квартирі і він з цього приводу складав акти, був свідком бійки між [PERSON] та її матір'ю [PERSON], знає, що і [PERSON] бив позивачів, але все це відбувалось в період його головування у ЖБК „Учитель-3" з 1998 року по 2009 рік. Суд також не може покласти в основу рішення показання свідка [PERSON] як голови ЖБК „Учитель-3" з 2012 року, який пояснив, що він знає тільки по чутках, що відповідачі не допускали позивачів в їх квартиру, однак сам він свідком протиправних дій відповідачів не був, при цьому позивачі з 2012 року до ЖБК „Учитель-3" з заявами про чинення їм перешкод щодо користування квартирою не звертались. Як регламентує ч.1, ст.149 ЖК України права і обов'язки члена житлово-будівельного кооперативу, а також членів його сім'ї, умови користування і підстави припинення користування жилими приміщеннями визначаються статутом кооперативу. За змістом п.п.2, п.30 Постанови Кабінету Міністрів України №163 від 22.08.1991 року „Про затвердження Примірного статуту ЖБК" член житлово-будівельного кооперативу має право: у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити у займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Як встановлено судом в квартирі [ADDRESS] є зареєстрованим [PERSON], [INFO], який є сином відповідачів [PERSON] та [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 28.12.1989 року Дніпровським відділом ЗАГС м. Києва (т.1, а.с.126), та онуком позивачів по первісному позову. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.05.2008 року [PERSON] було визнано недієздатним, а його батька [PERSON] призначено опікуном недієздатної особи (т.1, а.с.124). Як пояснили відповідачі в судовому засіданні, вони проживають в спірній квартирі і здійснюють догляд за вказаним недієздатним сином, а позивачі постійно з 1992 року проживають в с. Селище, Баришівського району, Київської області. Позивач по зустрічному позову [PERSON] обґрунтовує своє вселення до спірної квартири для здійснення своїх опікунських функцій, посилаючись на п.4.3 Наказу Державного Комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я, Міністерства праці та соціальної політики №34/166/131/88 від 26.05.1999 року „Про затвердження Правил опіки та піклування", де зазначено, що опікун (піклувальник) повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього на період виконання своїх обов'язків. Однак вказані посилання не можуть бути підставою для вселення його до спірного житла, так як позивач по первісному позову [PERSON], який є членом ЖБК та його дружина [PERSON] не тільки не надавали згоди на його вселення, але і заперечують цьому. При цьому сам [PERSON] повідомив суду, що він проживає в цій квартирі і здійснює повноваження опікуна. Будь-яких перешкод з боку [PERSON] та [PERSON] у користуванні відповідачу квартирою в судовому засіданні не встановлено. За правилами ч.4, ст.8 ЦПК України у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Оцінюючи зміст п.4.3 Наказу Державного Комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я, Міністерства праці та соціальної політики №34/166/131/88 від 26.05.1999 року „Про затвердження Правил опіки та піклування", суд вважає, що він суперечить положенням ст.317; 319 ЦК України, ст.65; 145 ЖК України, п.п.2, п.30 Постанови Кабінету Міністрів України №163 від 22.08.1991 року „Про затвердження Примірного статуту ЖБК". За таких обставин суд застосовує до вказаних правовідносин зустрічного позову акти законодавства, які мають вищу юридичну силу, а саме останні перелічені акти. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову. Згідно ст.79; 88 ЦПК України поскільки суд відмовив у задоволенні первісного позову в повному обсязі, тому судовий збір, від якого був звільнений прокурор при зверненні до суду, компенсується за рахунок держави, а за таких же обставин щодо зустрічного позову суд відмовляє у задоволенні стягнення судового збору.

Outcome: dismissed