Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Прокурор, з посиланням на вимоги ст.ст.15,20,22,118,123,125,202 ЗК України, та інші нормативні акти, звернувся із наведеним позовом в інтересах держави до РДА, [PERSON] та інших. Просить визнати недійсними розпорядження РДА від 27.07.2012 №653 "Про безоплатну затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян для ведення особистого селянського господарства площею 3,0363 га на території Зарічанської сільської ради», визнати недійсними державні акти відповідачів та скасувати їх державну реєстрацію. У позові вказав, що спірна земельна ділянка накладається на ареали земель історико-культурного призначення на території Зарічанської сільської ради. Посилався на те, що РДА незаконно прийняла оскаржуване розпорядження без проведення обов'язкової державної експертизи. Позов було підтримано прокурором, яка стверджувала, що за наслідками проведеної перевірки встановлено, що передана відповідачам у власність земельна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення. Спираючись на вимоги ст.150 ЗК України вказувала, що її вилучення можливе лише за Постановою КМУ, а тому на думку прокурора РДА вийшла за межі наданих їй повноважень та без законних я прийняла наведене розпорядження без експертного висновку землевпорядної документації. Також зауважила на пояснення [PERSON] за якими останній особисто із заявою про надання земельної ділянки до РДА не звертався, а лише передав знайомому ксерокопію паспорту та коду. Просила позов задовольнити. Представник РДА вважає оскаржуване розпорядження РДА цілком законним. Вказувала, що Прокурор не довів належними та допустимими доказами накладання спірної земельної ділянки на землі історико-культурного призначення, як і не навів жодних підстав у контексті ст. 140 ЗК для припинення прав відповідачів на земельні ділянки. Наполягала, що на спірних земельних ділянках пам"ятники культурної спадщини відсутні, рішень центральних органів про охорону будь - яких пам"ятників, у тому числі просто неба, на них не має. На прикладі рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року наполягала на відсутності порушень з боку відповідачів, що унеможливлює позбавлення їх права власності на спірні земельні ділянки. Зауважила, що при розгляді заяв громадян про надання земельних ділянок РДА не правомочна перевіряти справжність таких підписів, а також на те, що подаючи позов в інтересах держави, прокурор не визначив орган, уповноважений державою щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави тощо. Відповідач [PERSON] позов не визнав, вказуючи на те, що прокурор не надав витяг з єдиного Державного реєстру історико - культурної спадщини, за яким саме на його земельній ділянці є таки пам"ятники. Вважає, що він на законних підставах отримав частину спірної земельної ділянки у власність(а.с.86-94,142,183). [PERSON] пояснив, що із заявою на отримання земельної ділянки він особисто не звертався, надав ксерокопію паспорту на прохання знайомого, але його прізвище та місце проживання відповідачу не відомо. Державний акт він не отримував. Просив позов розглянути на розсуд суду. Решта відповідачів та треті особи, повідомлені про час і місце розгляду справи до суду в установленому порядку до суду не з"явилися, без зазначення причин. Частина рекомендованих відправлень повернулася у зв'язку із закінченням терміну зберігання, однак в контексті ч.5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за зареєстрованим місцем проживання, вважається, що судовий виклик чи повідомлення вручене їм належним чином. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають цивільним правовідносинам. Суд розглядає позов на засадах змагальності та диспозитивності. Розпорядженнями голови Житомирської РДА №322 від 04.04.2012 та №339 від 11.04.2012 надано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 0,25 га, 0,75 га, та по 1га відповідно за межами населеного пункту з метою передачі їх у власність для ведення особистого селянського господарства на території Зарічанської сільської ради (а.с.13,14). Дане розпорядження є чинним. Оскаржуваним розпорядженням голови РДА №653 від 27.07.2012 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства (далі -ОСГ) та передано у власність у тому числі [PERSON] та [PERSON] по 1,0 га , [PERSON] - 0,778 га, [PERSON] - 0,25 га. за рахунок земель запасу Зарічанської сільської ради загальною площею 3,0363 га, з яких ЛЕП 0,8387 (а.с. 18). Норма безоплатної передачі земельних ділянок громадянам для ведення ОСГ становить не більш 2,0 га (ст.121 ЗК України). У подальшому відповідачі виготовили та отримали(окрім [PERSON].) Державні акти на право власності на земельні ділянки із зазначеними обмеженнями (а.с. 183-186) Згідно із комісійним висновком про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок, на цієї земельній ділянці є обмеження - в зоні ЛЕП, а також зазначено, що вони не відносяться до об"єктів природно - заповідного фонду або іншого природоохоронного призначення, інших цінних земель, земель зарезервованих для заповідників, водоохоронних зон тощо. (а.с.14-17). Цей висновок узгоджений у тому числі із відділом культури і туризму Житомирської області . У проекту землеустрою також зазначено обмеження у районі ЛЕП (а.с. 118-128) Відповідно до ст. 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Це положення повністю дублюється у ч.1 ст.34 ЗУ «Про охорону культурної спадщини». А у ст.13 цього Закону зазначено, що «статус пам'ятки» об'єкт культурної спадщини отримує лише після його занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Таким чином, суд вважає, що землі історико-культурного призначення можна визначити як земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, включені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. З матеріалів справи вбачається, що на території Житомирського району, у тому числі в с. Зарічани є пам"ятки археології, що перебувають на державному обліку та занесені до ДЕРЖРЕЄСТРУ(а.с.108-112), а також ново виявлені пам"ятки археології (а.с.113-116). На думку позивача відповідачам була передана у власність пам"ятка археології 1 тис. до н.е., в с.Зарічани на правому берегу Тетерева, північна околиця що занесена до ДЕРЖРЕЄСТРУ за №№364,370 (а.с.112), а також поселення у Зарічанах(а.с.115,117). На підтвердження таких доводів прокурор покликається на лист заступника керівника третьої особи від 27.09.2013 щодо накладання переданих земельних ділянок на ареали поширення земель історико - культурного призначення, необхідності у такому разі проведення державної експертизи проекту землеустрою , а також на паспорт цього пам"ятника археології (а.с.175-182). Поряд з цим, у генеральному плані розташування пам"ятника археології 1 тис. до н. е., з прив"язкою до місця, орієнтирами його знаходження є: водопровідна станція, пам"ятник Вічної Слави, парк ім. Ю.Гагарина, сільське кладовище, садок(а.с. 182). Ці обставини не заперечувала і прокурор. Таким чином орієнтири пам"ток археології не відповідають проекту землеустрою спірної земельної ділянки та описам її меж на місцевості, зазначеними у державних актах відповідачів. Зокрема наявність на спірної земельній ділянці дороги, обмеження у вигляді ЛЕП, а також жодних даних про пам"ятник, сільське кладовище, садку та інше. А тому довід прокурора про накладання спірних земельних ділянок, переданих у власність відповідачам на дану пам"ятку археології є сумнівним. За приписами положень ст.60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів покладається на сторони, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Інформація щодо належності спірної земельної ділянки до земель історико-кульурного призначення,на переконання суду, потребує спеціальних знань у земельній, топографічній, земельно - технічній, картографічній, археологічній галузях і в силу ч.1 ст.143 ЦПК України у тому числі доводиться відповідною судовою експертизою, яка призначається лише за клопотанням сторін. Ці вимоги процесуального закону сторонам були роз"яснені. Позов прокурора в цій частині, на думку суду, суперечить і міжнародному праву. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права(далі - ЄСПЛ). Рішенням ЄСПЛ у справі «Федоренко проти У країни» від 30.06. 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту рішення ЄСПЛ «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року, майном у значенні ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні ЄСПЛ зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст.і 1 Першого протоколу Конвенції». Таким чином, позбавлення права власності можливе не інакше, як в інтересах суспільства. Проте прокурор не довів належними та допустимими доказами ці обставини. Окрім цього навіть наявні порушення, допущені органом публічної влади не можуть бути безумовною підставою для позбавлення відповідачів права власності на спірні земельні ділянки, якщо вони не допущені внаслідок неправомірної поведінки самих власників. Прокурор також не довів ані порушень з боку РДА ані з боку інших відповідачів, окрім [PERSON],що є підставою для часткового задоволення позову, стосовно останнього. Так, відповідно до п.6 ст.118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення ОСГ подає заяву до відповідного органу. У даному випадку [PERSON] із такою заявою до РДА не звертався, розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на виконання розпорядження не замовляв, на розгляд комісії не представляв. Замість [PERSON] усі ці дії виконувала невідома особа, що свідчить про неправомірність такої поведінки, а тому розпорядження РДА в цій частині підлягає скасуванню. Решта вимог стосовно [PERSON] є похідними.

Outcome: partial