Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що з 24.11.1959 року по 17.09.1996 року працював помічником машиніста тепловоза, машиністом тепловоза та слюсарем ремонтником на Криворізькому центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат". 17.09.1996 року звільнений згідно\~ст. 38 КЗпП України. Внаслідок тривалої зайнятості у шкідливих умовах праці, у 1995 році позивачу первинно було встановлене хронічне професійне захворювання за діагнозом - Двосторонній кохлеарний неврит. Висновком МСЕК 11.07.1995 року йому вперше встановлено 15% втрати професійної працездатності безстроково по двосторонньому кохлеарному невриту. В 1996 році лікарі діагностували в нього що одне професійне захворювання, а саме - вібраційну хворобу. В зв`язку з появою другого професійного захворювання йому 20.02.1996 року було первинно встановлено 20% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі, безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я через професійні захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях яких він зазнав та продовжує зазнавати, в зв`язку з професійними захворюваннями змінилися його образ та якість життя, розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 150000,00 грн., яку просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, надала письмові пояснення в яких вважає вимоги позивача необґрунтованими та заперечує проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що позивач [PERSON] працював у шкідливих умовах праці на Криворізькому центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПрАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", з 24.11.1959 року по 17.09.1996 року помічником машиніста тепловоза, машиністом тепловоза та слюсарем ремонтником. Позивач 17.09.1996 року звільнений за власним бажанням, за\~ст.38 КЗпП України Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки [PERSON] , яка наявна в матеріалах справи. Відповідно до довідки огляду МСЕК від 11.07.1995 позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 15% безстроково за професійним захворюванням - двосторонній кохлеарний неврит. Відповідно до довідки огляду МСЕК від 20.02.1996 року позивачу первинно встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 20% безстроково по вібраційній хворобі. Статтею 3 Конституції України\~передбачається, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті\~43, частина 1 статті\~46 Конституції України\~передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин (11.07.1995 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених\~постановою КМ України від 23.06.1993 № 472\~(далі - Правила). Як роз`яснено у п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями\~7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49\~Закону «Про інформацію»,\~ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію\~Закону «Про захист прав споживачів»\~чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5 Правил). З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли 11 липня 1995 року, коли [PERSON] вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку із профзахворюванням. На той час діяли норми\~статті 440-1 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 15%, та первинно 20%, загалом в розмірі 35% безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на це покращення в стані здоров`я відсутнє, він постійно відчуває фізичний біль. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про оплату праці»\~мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави\~для висновку\~про те,\~що у\~випадках,\~коли межі\~відшкодування моральної\~шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 35%, який встановлений безстроково, період роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 100 000,00 грн. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідачів\~\~на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial