Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

13.10.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Сколівської міської ради Львівської області про визнання за ним права власності на нерухоме майно, а саме на будинок садибного типу, позначений у технічному паспорті літерою «А-1», з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 75,3 кв. м., житловою площею 43,2 кв. м. в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] . Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що [INFO] померла бабця позивача [PERSON] - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на зазначений вище будинок садибного типу. За життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт, згідно тексту якого її внук - [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, оскільки спільно проживав із спадкодавцем на час смерті та зареєстрований у спірному будинку. 09.10.2020 року позивач звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом до Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області, однак йому було відмовлено у видачі такого з причин відсутності правовстановлюючих документів та реєстрації права власності на спадкове майно, внаслідок чого він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилася, але його представник - адвокат Змінчак Л.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі довірителя, зазначивши що позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідач - Сколівська міська рада Львівської області в підготовче засідання явку представника не забезпечила, але попередньо в. о. міського голови Трубич І.Р. було подано клопотання про розгляд справи без участі представника, зазначивши про визнання відповідачем позовних вимог. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у підготовчому засіданні та ухвалення судового рішення у підготовчому засіданні, відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, - немає. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [INFO] померла бабця [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 06.12.2002 року відділом РАГС Сколівського районного управління юстиції Львівської області у відповідності до актового запису № 53. 09 листопада 1992 року [PERSON] склала в користь свого онука [PERSON] заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Батлюк Ю.П. за реєстровим № 1203, відповідно до тексту якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме: все своє майно, де б воно не було і з чого ю воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, на що вона за законом матиме право, заповідає своєму внукові - [PERSON] . В матеріалах справи наявна копія зазначеного заповіту [PERSON] від 09 листопада 1992 року. Даний заповіт є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), сформованою Сколівською державною нотаріальною конторою 09.10.2020 року за № 62000711. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне їй майно, до складу якої увійшов спірний будинок садибного типу, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач прийняв спадщину за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном в розумінні статті 549 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, відповідно до норм якої визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном Спадкоємці до обов`язкової частки після смерті [PERSON] , які б звертались до Сколівської державної нотаріальної контори, відсутні, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданою Сколівською державною нотаріальною конторою від 09.10.2020 року № 62000734. Позивач подав до нотаріуса заяву за № 208/2020 від 09.10.2020 року про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , котра постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . На підставі цієї заяви державним нотаріусом Сколівської ДНК 09.10.2020 року було заведено спадкову справу № 208/2020, однак було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] у зв`язку, з відсутністю у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно - спірний будинок садибного типу, про що свідчить лист від 09.10.2020 року № 604/01-16. Частинами 1, 3 статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Відповідно до п. 3.1 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до норм ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Із технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого Стрийським МБТІ та довідки від 06.08.2020 року №1449, вбачається, що загальна площа спірного житлового будинку (літера «А-1») становить 75,3 кв. м, з неї житлова - 43,2 кв. м. Приналежним майном до цього жилого будинку є господарські будівлі та споруди: сарай (літера «Б»), навіс (літера «Д»), ворота (№1), огорожа (№2). Житловий будинок побудований в 1958 році. Інвентаризаційна вартість даного нерухомого майна становить 382 853,00 грн. Слід зазначити, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до роз`яснень, викладених у листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Аналіз вищенаведених норм закону дає підстави стверджувати, що покійна [PERSON] набула за життя право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачем, оскільки іншим способом, окрім звернення до суду, захистити своє набуте в порядку спадкування право власності на майно спадкодавця спадкоємцю не можливо, а також з метою забезпечення належної реалізації права власності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved