Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 жовтня 2014 року державним реєстратором Воловецького РУЮ в Закарпатській області було грубо порушено майнові права позивача, скасувавши запис про його право власності в Реєєстрі прав власності на нерухоме майно- квартиру №7 в будинку №10 по вул.Пушкіна в смт.Воловець Воловецького району Закарпатської області, натомість, зареєструвавши право власності за гр.[PERSON] Ці дії державного реєстратора 08 лютого 2016 року позивачем було оскаржено до Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, де зроблено Виновок, на підставі якого видано Наказ № 26/8 від 12.02.2016 року, яким дії державного реєстратора Воловецького РУЮ визнано неправомірними. Відтак, позивач просив скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведеного державним реєстратором 21 жовтня 2014 року, індексний номер 28403445, номер запису про право власності 7411992, реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 482284521215, відновити державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер майна 13318479 від 09.03.2011 року; скасувати Державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; витребувати від добросовісного набувача [PERSON] квартири та майна в ній; зобов"язати державного реєстратора зареєструвати право власності [PERSON] на зазначене нерухоме майно. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] проти позову заперечив, вважає його необгрунтованим та не підтвердженим належними та достатніми доказами. Приватний нотаріус [PERSON] на виклик суду не з"явилася, про причини неявки не повідомила, надіслала до суду письмові пояснення по суті справи, з яких вбачається, що проти позову заперечує. Відповідач державний реєстратор Сектору державної реєстрації прав на нерухоме майно Воловецького району Закарпатської області в судове засідання не з"явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] (надалі - Квартира) відповідно до свідоцтва про право власності серії ССА №446731 від 21.12.2005 року, виданого Воловецькою селищною радою (а.с.212). На підставі договору купівлі-продажу № 1-110 від 02.03.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори, право власності на Квартиру було зареєстровано 09 березня 2011 року за громадянином [PERSON] що підтверджується витягом із Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.14). Надалі щодо квартири між [PERSON] та [PERSON] виникли судові спори і рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2012 року у справі № 704/523/2012 договір купівлі-продажу № 1-110 від 02.03.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсним (а.с. 92-95). Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області своїм рішенням від 18 вересня 2012 року змінила рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2012 року, доповнивши резолютивну частину абзацом наступного змісту: «Допустити двосторонню реституцію. Відновити право власності на Квартиру за [PERSON], стягнувши з неї на користь [PERSON] вартість цієї квартири в сумі 38 716 грн» (а.с.84). На підставі цих судових рішень [PERSON] звернулася до реєстраційної служби Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області для проведення державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - Квартиру. 21 жовтня 2014 року відповідачем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 16640333, а також погашено запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно на підставі рішення Воловецького районного суду у справі № 704/523/2012, у зв'язку з визнанням договору купівлі-продажу недійсним. Тоді ж, згідно з матеріалами реєстраційної справи №482284521215 Реєстраційної служби Воловецького районного управління юстиції від 21.10.2014 року, реєстратором було вчинено дії щодо пошуку відомостей щодо наявності майна (Квартири) в іпотеці, заборони на відчуження; такі відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (надалі - Реєстри) були відсутні (а.с.214-215). Разом з тим, державним реєстратором при проведенні державної реєстрації права було долучено до матеріалів реєстраційної справи виконавчий лист від 24.10.2012 року за № 704/523/2012, виданий Воловецьким районним судом, у якому зазначено, зокрема, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості Квартири в сумі 38 716 гривень. На підставі цього виконавчого листа заступник начальника відділу державної виконавчої служби Воловецького районного управління юстиції Закарпатської області 26.10.2012 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, а 02.11.2012 року - постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої наклав арешт на все майно, яке належить боржнику [PERSON] та заборонив її відчужувати (а.с.213). Відповідно до висновків Комісії начальник ГТУ юстиції у Закарпатській області [PERSON] видала наказ від 12.02.2016 року № 26/8 «Про розгляд заяви [PERSON]І.», яким скаргу [PERSON] було задоволено, а дії державного реєстратора визнано неправомірними, а саме те, що державним реєстратором на час прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відносно об"єкту нерухомого майна- квартири- мало бути звернуто увагу щодо наявності факту виконання умов, що були передбачені рішенням апеляційного суду від 18.09.2012 року щодо стягнення вартості квартири з гр.[PERSON] та перевірено наявність обтяження стосовно майна (а.с.4-5). На вищезазначений висновок ГТУ юстиції у Закарпатській області позивач посилається як на підставу своїх вимог, а також на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.05.2016 року, залишену без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 року (а.с.19), якими дані обставини, на думку [PERSON], встановлені та не потребують доказування. Однак, дані рішення суд не може взяти до уваги, так як вони оскаржені до Вищого адміністративного суду України, який згідно ухвали від 11.10.2016 року відкрив касаційне провадження по справі (а.с.91), та не можуть бути доказом в розумінні ч.3 ст.61 ЦПК України. Частиною 1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі -Закону) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з абз.1 ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно- офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до абзацу третього пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, підлягають обов'язковій державній реєстрації; прва на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації виникають з моменту такої реєстрації. Як видно із матеріалів справи, відповідно до виконавчого листа за № 704/523/2012, виданого Воловецьким районним судом від 24.10.2012 року, на все майно боржника [PERSON] державним виконавцем 02.11.2012 року було накладено арешт, який не був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.214-215). Крім цього, станом на 21.10.2014 року -на момент вчинення державним реєстратором реєстрації права на нерухоме майно -за [PERSON], квартира [ADDRESS] належала не їй, а попередньому власнику, через що не могла бути об"єктом заборони відчуження накладеного постановою державного виконавця 02.11.2012 року. Частиною 2 ст. 26 цього Закону встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тобто, діючим законодавством визначено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Однак, такої вимоги позивачем заявлено не було. Твердження позивача, що державний реєстратор під час проведення реєстраційної дії повинен був перевірити чи виконано рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18.09.2012 року в частині повернення [PERSON] коштів [PERSON] за двосторонньою реституцією, спростовується наступним. Так, п.5 ч.1 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Пунктом 13 постанови пленуму ВСУ від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз"яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК. Резолютивна частина рішення апеляційного суду України від 18.09.2012 року не містить жодних умов (вимог) щодо моменту, коли державний реєстратор при двосторонній реституції має право проводити державну реєстрацію права власності, якщо інша частина даної реституції не виконана, але рішення суду набрало законної сили. Крім цього, скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON], не може бути задоволено, з огляду на ту обставину, що таке вже скасоване при проведенні реєстрації права власності за новим власником- Суровцевою С.О. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що державний реєстратор провівши державну реєстрацію права власності [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.10.2014 року не порушив вимоги чинного законодавства та прав позивача [PERSON], у зв"язку з чим його позов в частині скасування державної реєстрації права власності, скасування запису про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно- є необгрунтованими та не доведеними під час розгляду справи, тому задоволенню не підлягають. Що стосується позову в частині скасування Державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] реєстраційний номер 482284521215, номер запису 17192578 від 27.10.2016 року; витребування від добросовісного набувача [PERSON] квартири [ADDRESS] та майно в ній, суд виходить з наступного. [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 27.10.2016 року. Позивач просить суд захистити його порушені майнові права шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння, що регулюється ст.ст.387-388 ЦК України, згідно з якими: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана норма закону надає право саме власнику витребувати таке майно. Однак, як зазначалося вище, правовстановлюючий документ- договір купівлі-продажу квартири від 02.03.2011 року, за яким позивач був власником квартири, визнаний недійсним на підстав судового рішення, що набрало законної сили 10.08.2012 року. І саме з цього моменту, за відсутності інших доведених суду передумов, позивач не є власником квартири, а отже, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. Крім цього, окреме скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру без визнання недійсним (скасування) правовстановлюючого документу, на підставі якого воно їй належить, є неможливим, як і реєстрація права власності за позивачем на нерухоме майно, яке має власника. Інших доказів на підтвердження свої вимог позивачем суду не\~ надано. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу- ч.1 ст.60 ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За таких обставин позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено порушення, на його думку, майнових прав та охоронюваних законом інтересів. Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed