Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу, що розташований: [ADDRESS] (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна [NUMBER]) укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Чичила Андрієм Ігоровичем 20.02.2015 року за №429 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 19500447 від 20.02.2015 року прийнятого приватним нотаріусом Чичила А.І. на підставі вище вказаного правочину, стягнення судових витрат. Позовні вимоги мотивував тим, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу гаражу 76 що знаходиться у ГК «Соколи» в м. Івано-Франківську, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чичила Андрієм Ігоровичем 20.02.2015 року за №429, не відповідає вимогам чинного законодавства, при його укладенні були порушені істотні умови договору, у відповідача [PERSON] на час укладення договору були відсутні будь-які правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Відповідач не мав права вчиняти щодо гаражу будь-яких правочинів, оскільки, набув права на нього всупереч чинного законодавства. Реєстрація права власності на гараж за [PERSON] скасована постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.12.2014 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2016 року. Позивач, як землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Також ще однією підставою для визнання правочину недійсним є те, що продавець [PERSON] ввів в оману нотаріуса та покупця [PERSON], оскільки, не повідомив їм про наявність судового спору і про те, що внаслідок продажу гаражу будуть порушені права та інтереси інших осіб. Відповідно до ухвали суду від 14.09.2016 року до участі в справі допущено Гаражний кооператив «Соколи», у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів (а.с. 49, 50). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях (а.с.169-171), просив позов задоволити. Представник третьої особи Гаражного кооперативу «Соколи в судовому засіданні вимоги позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні з підстав наведених у додаткових поясненнях (а.с.184-186). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися повторно, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с.56, 59, 130,131,133, 143, 145, 182, 183, 201). З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 25.10.2012 року ТОВ «Х-Адванс» є власником земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 6,2207 га. на [ADDRESS], Івано-Франківської міської ради з цільовим призначенням - для обслуговування гаражної стоянки автомобілів, яку облаштовано тимчасово згідно рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №287 від 21.07.1998 року (а.с. 9, 10). На даний час, відповідні взаємини між зацікавленими особами та власником земельної ділянки, врегульовано Тимчасовим порядком користування гаражною автостоянкою затвердженим протоколом №1 загальних зборів учасників ТОВ «Х-Адванс» від 01.02.2013 року (а.с.11, 12). Без погодження з ТОВ «X-Адванс», як власником землі, 29.05.2013 року Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області було прийнято рішення № 2665427 про державну реєстрацію права власності на гараж [ADDRESS], за відповідачем [PERSON] (а.с. 13, 14). Не погоджуючись з такими рішеннями і діями Реєстраційної служби, як власник земельної ділянки на якій розташований гараж, ТОВ «Х-Адванс» оскаржило його в судовому порядку (а.с.15, 16). Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.12.2014 року, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2016 року залишена без змін, задоволено адміністративний позов ТОВ «Х-Адванс» до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON], ГК «Соколи». Визнано недійсними та скасовано рішення № 2665427 від 29.05.2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області Лозової Христини Олексіївни про проведення державної реєстрації прав власності форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 на гараж, що розташований: [ADDRESS] (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: [NUMBER]) за суб"єктом: [PERSON], податковий номер [NUMBER], відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відкриття реєстраційної справи на об"єкт нерухомого майна. Зобов»язано Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна: [NUMBER]) за суб"єктом: [PERSON], податковий номер [NUMBER] (а.с. 18-25). 15.03.2016 року позивачем вказану постанову суду разом з заявою встановленого взірця, було подано до Реєстраційної служби для її виконання та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію речових прав [PERSON] на відповідний гараж і скасування записів про відкриття відповідного розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За результатами розгляду заяви, 15.03.2016 року Реєстраційною службою прийнято рішення №28745879, яким у скасуванні запису про право власності за номером 2665427 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об"єкт нерухомого майна з реєстраційним номером [NUMBER] Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - відмовлено, посилаючись на те, що на момент розгляду заяви, право власності на зазаначене майно зареєстровано за іншою особою (а.с.24). З Інформаційної довідки № 55756487 від 23.03.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що реєстрація переходу прав власності на гараж 76 здійснена на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] (як продавцем) та [PERSON] (як покупцем), посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Чичила Андрієм Ігоровичем, 20.02.2015 року за № 429 (оскаржуваний правочин) і рішення останнього про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19500447 від 20.02.2015 року прийнятого на підставі оскаржуваного правочину (а.с. 25). 20.02.2015 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу гаражу (надалі «оскаржуваний Договір»), відповідно до пункту 1 якого: «за цим договором Продавець зобов»язується передати у власність Покупця (продає), а Покупець зобов"язується прийняти у власність (купує) гараж [ADDRESS] (сімдесять шість) зазначений на плані літерою «А», що знаходиться в гаражному кооперативі [ADDRESS], надалі - "гараж", і сплатити за нього обговорену грошову суму". Згідно з пунктом 1 оскаржуваного Договору, гараж, що відчужується за цим договором, належить Продавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області Лозовою Х.О. 29.05.2013 року, індексний номер: 4072731 (а.с.62). Посилаючись на допущені при укладенні вищевказаного договору купівлі-продажу порушення чинного законодавства та рішення суду, ТОВ «Х-Адванс» звернулося до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу від 20.02.2015 року за реєстровим № 429 та скасування рішення № 19500447 від 20.02.2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого на підставі даного договору. Всі обставини первинної реєстрації об'єкту продажу як об'єкту нерухомого майна та первинної державної реєстрації речових прав на нього за відповідачем [PERSON] були предметом дослідження у вище згаданій адміністративній справі в якій брали участь ТОВ «Х-Адванс», Реєстраційна служба і [PERSON], і рішення в цій справі набрало законної сили, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені ним, як і сам факт скасування такої реєстрації не потребує повторного доказування при розгляді даної справи. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В контексті вищевикладеного, зважаючи на те, що за оскаржуваним договором купівлі-продажу відповідач [PERSON] відчужив об'єкт нерухомого майна - гараж, який знаходиться на відповідній (з присвоєним кадастровим номером) земельній ділянці, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні положення чинного, станом на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу, земельного законодавства. Так, відповідно до частини 1 статті 120 Земельного кодексу України (надалі - «ЗК України») у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч. 2 ст. 377 ЦК України, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Вимоги ч. 1 ст. 638 та ч. 2 ст. 377 ЦК України не були дотримані при укладенні оскаржуваного правочину, оскільки, ще до первинної державної реєстрації речових прав відчужених за оскаржуваним правочином, речове право власності на земельну ділянку на якій розташовано відчужуваний гараж було зареєстровано не за відповідачем [PERSON], а за ТОВ «X- Адванс», про що свідчить вище згаданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. Будь-яких правовстановлюючих документів на користування відповідною земельною ділянкою, чи її капітальну забудову, відповідач [PERSON] нотаріусу та суду не надав. Даний факт також встановлено в вище згаданій адміністративній справі і повторному доказуванню не підлягає. Таким чином, відсутність у відповідача [PERSON] на час укладення оскаржуваного правочину будь-яких правовстановлюючих документів на землю (договору оренди чи суперфіцію, документ власності) на якій розташовано нерухомий об'єкт продажу, свідчить про неможливість укладення оскаржуваного правочину, а в разі укладення такого свідчить про наявність підстав для визнання його недійсним в судовому порядку. Таким чином, відчуження відповідачем [PERSON] гаражу, який знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у власності позивача, з урахуванням положень частини 1 статті 120 ЗК України, порушує права позивача, як власника земельної ділянки, та надає йому право на звернення до суду з даним цивільним позовом. Частинами 1 та 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, невідповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є підставою недійсності правочину. Так, як вже було зазначено, позивач ТОВ «Х-Адванс» є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, яка розташована: вул. Вовчинецька 225, с. Вовчинець, Івано-Франківська міська рада, Івано-Франківська область, на якій розміщений гараж, який є предметом купівлі-продажу за оскаржуваним договором. Відповідно до частин 1, 4, 5 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина 1, 3 статті 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Крім того, відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд звертає увагу на те, що при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу гаражу від 20.02.2015 року його сторонами було порушено вимоги статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 1-3 статті 13, частини 1 статті 316, частин 1, 3 статті 319, статті 321 та частини 2 статті 373 ЦК України, оскільки без правових підстав відчужено гараж, який знаходиться на земельній ділянці, яка є власністю позивача, чим порушено його право власності на дану земельну ділянку. Згідно ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. А тому, на підставі положень частини 1 статті 203 ЦК України суд вбачає підстави для визнання оскаржуваного в даній цивільній справі договору купівлі-продажу гаражу від 20.02.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, та відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, він не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, судове рішення в даній справі мало б забезпечувати реальне припинення всіх породжених оспорюваним правочином прав та обов'язків, окрім тих що пов'язані з його недійсністю. Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не була стороною цього договору від 7 листопада 2012 року справа № 6-107 цс 12: «При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем. Положення ч. 3 ст. 215 ЦК України при вирішенні такої категорії справ підлягають застосуванню в тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним.». У даній справі позивач не домагається відновлення свого права на річ (гараж), яка була предметом оспорюваного ним договору купівлі-продажу від 20.02.2015 року, а тому позивачем правильно обрано спосіб захисту свого порушеного шляхом визнання договору недійсним. Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно, припинення таких прав також підлягає обов'язковій державній реєстрації. Згідно з статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, оскільки, за оспорюваним договором право власності [PERSON] на гараж [ADDRESS] виникло з моменту реєстрації такого права на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19500447 від 20.02.2015 року, прийнятого приватним нотаріусом Чичила А.І., суд, дійшовши висновку про недійсність правочину за якими відчужено право власності на гараж [ADDRESS], вбачає обґрунтованими позовні вимоги про скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19500447 від 20.02.2015 року, прийнятого приватним нотаріусом Чичила А.І. щодо гаражу [ADDRESS]. Лише в результаті визнання оскаржуваного правочину недійсним в судовому порядку та скасування судом Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19500447 від 20.02.2015 року приватним нотаріусом Чичила А.І., буде відновлено попереднє становище позивача, яке існувало до укладення оскаржуваного правочину, і позивач матиме можливість повторно звернутися до Реєстраційної служби з приводу виконання судового рішення в вище згаданій адміністративній справі та відновити свої порушені права землевласника в цілому. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо неї. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачену суму судового збору. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 120, 152 ЗК України, ст. ст. 5, 13, 16, 203, 204, 215, 216, 236, 316, 321, 334, 373, 377, 626, 638 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 88, 197 ЦПК України,

Outcome: approved