Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що [PERSON], є дочкою [PERSON], що доводиться свідоцтвом про її народження серії VІІ-УР № 0844468, виданим Новоселівською сільською радою Полтавського району Полтавської області від 17.12.1965 року. Згідно заповіту, посвідченого 18 листопада 2002 року секретарем виконавчого комітету Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, зареєстрованого в реєстрі за № 179, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав повністю все своє майно де б воно не було, з чого б воно не складалося, своїй дочці [PERSON]. 28 листопада 2016 року батько позивача - [PERSON] помер у с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії І-КЕ № 341394, виданому виконкомом Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28.11.2016 року. З довідки виконкому Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 05.04.2018 року за № 500 слідує, що [PERSON] до дня смерті 28.11.2016 року проживав та був зареєстрований один за адресою: с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина на його спадкове майно, зокрема: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в селі Терентіївка по вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Згідно зі ст. 1235 ЦК України [PERSON], є спадкоємцем померлого 28.11.2016 року [PERSON] за заповітом, яка прийняла спадщину у відповідності до вимог ст.ст. 1269-1270 ЦК України, оскільки подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом 6 місяців з дня її відкриття, а тому маю право успадкувати належне йому спадкове майно. 27 лютого 2017 року на підставі заяви позивача про прийняття спадщини Полтавською районною державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа після померлого [PERSON] за № 83/2017. Інших заяв про прийняття або відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило. У відповідності до вимог ст.ст. 1297-1298 ЦК України після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини я звернулася до Полтавської районної державної нотаріальної контори для отримання свідоцтв про право на спадщину. 29 березня 2018 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори [PERSON] позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на приватизовану земельну ділянку, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1041 га, що розташована в с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області, що належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІV-ПЛ № 030040, виданого Новоселівською сільською радою Полтавського району Полтавської області 02.11.1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землі за № 520, кадастровий номер: 5324084010:10:001:0531. На підставі вказаного свідоцтва, 29 березня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за мною зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку, номер запису про право власності: 25479517 ([PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 118868223 від 29.03.2018 року додається). Водночас, позивач звернулася до Полтавської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за вказаній земельній ділянці. Однак, 29 березня 2018 року отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на житловий будинок з господарськими буділями та спорудами, що знаходиться в с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області, у звязку з самовільними побудовами. Нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори подала запит до КП «БТІ та містобудування Полтавського району» про надання інформації спадкоємцю, чи реєструвалося право власності на вказаний обєкт нерухомого майна, що належав померлому. Відповідь надана у вигляді довідки за вих. № 178 від 16 березня 2018 року про те, що станом з 2002 року по 31.12.2012 року відомості стосовно реєстрації прав власності за померлим 28.11.2016 року [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Макаренка, 15 у с. Терентіївка Полтавського району, відсутні. Згідно даних довідки ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 29.08.2017 року № 8506 та технічного паспорту житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області виявлені самовільні побудови, а саме: збудовано самовільно прибудову а1, площею 8,3 кв.м., сарай-Е. Даний факт унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину згідно п.4.14, п.4.15, п.4.29 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого в МЮУ 22.09.2012 року за №282/20595, а саме: «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та відповідності їх вимогам чинного законодавства». Відповідно до ст. 1217 ЦК України одним із видів спадкування є спадкування за заповітом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п.п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК ). Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого секретарем виконкому Новоселівської сільської ради народних депутатів 11 травня 1982 року та зареєстрованого в реєстрі за № 18, мій батько [PERSON] купив у [PERSON] жилий будинок, розташований за адресою: с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області та в цілому складався з жилого будинку, глино мазаного, критого шифером, житловою площею 9 кв.м. Право власності продавцю належало на підставі по господарської книги Новоселівської сільської ради за № 270. Рішенням виконавчого комітету Новоселівської сільської ради народних депутатів № 4 від 08.01.1987 року [PERSON] надано дозвіл на забудову земельної ділянки, за адресою: с. Терентіївка по вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Рішенням виконавчого комітету Полтавської районної ради народних депутатів № 259 від 21.07.1987 року «Про надання дозволу на будівництво (перепланування) індивідуального житлового будинку громадянину [PERSON]П.» (копія виписки з вказаного рішення додається) останньому було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, житловою площею 27,94 кв.м. і господарських побудов для особистого підсобного господарства площею 24,0 кв.м. у с. Терентіївка по вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Пунктом 5 вказаного рішення передбачено знесення старого будинку в місячний термін після побудови нового житлового будинку. Районним архітектором був виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної забудовнику [PERSON] у с. Терентіївці по вул. Макаренка, 15. Згідно проекту забудови земельної ділянки та пояснюючої записки до нього, на земельній ділянці передбачалось будівництво житлового будинку по типовому проекту № 184-16-19 та вбиральні. Старий будинок підлягає знесенню. Інженер-інспектором Державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Полтавської районної ради народних депутатів від 14.08.1987 року видано дозвіл № 119-87 на індивідуальне житлове будівництво [PERSON]. 15.08.1987 року виконавчим комітетом Полтавської районної ради народних депутатів [PERSON] було виданого свідоцтво на будівництво індивідуального житлового будинку № 163. Рішенням виконавчого комітету сільської ради народних детупатів від 07.09.1995 року затверджено прийом в експлуатацію побудованого [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Виходячи із вимог ст. 5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Згідно розяснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві [PERSON] народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою [PERSON] Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Відповідно до законодавства, що діяло на момент закінчення будівництва вищевказаного житлового будинку, розташованого за адресою: с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області, реєстрації підлягали лише індивідуальні будинки та домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР. При побудові будинків в селах, громадяни отримували земельну ділянку та після завершення будівництва, в господарській книзі відповідної сільської [PERSON] робились відповідні відмітки та відкривався особовий рахунок на забудовника. Порядок реєстрації нерухомості в Української СРСР регулювалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 року затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР [PERSON] 31 січня 1966 р. та погодженої Заступник Голови Верховного суду Української РСР [PERSON] 15 січня 1966 р., яка втратила чинність 13 грудня 1995 року. Пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР було визначено, що будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації. Таким чином, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Записи у вище зазначених погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Наявність відповідного запису у погосподарській книзі, у якій власником житлового будинку та господарських будівель і споруд № 15 по вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області є [PERSON], підтверджується довідкою Новоселівської сільської ради за № 165 від 05.03.2018 року та випискою з погосподарської книги № 30, особовий рахунок № 1203 від 21.05.2018 року за № 660, що є належним підтвердженням права власності на нього, відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. Згідно технічного паспорту та довідки ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 29.08.2017 року № 8506 вартість домовлодіння, розташованого за адресою: с.Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області, становить 441 525 грн. До складу останнього входить: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 92,2 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м., прибудова літ. «а1», загальною площею 8,3 кв.м., літня кухня літ. «Б», загальною площею 28,2 кв.м., погріб вхідний літ. «В», загальною площею 6,5 кв.м., вбиральня літ. «Г», загальною площею 1,4 кв.м., літній душ літ. «Д»., загальною площею 1,4 кв.м., сарай літ. «Е», загальною площею 21,8 кв.м., колодязь питний № 1, ворота огорожі № 2, огорожа № 3, огорожа № 4. На технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому станом на 18 серпня 2017 року, міститься відмітка про те, що прибудова літ. «а1», площею 8,3 кв.м. та сарай літ. «Е» є самочинно побудованими. 11 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до Полтавської районної державної адміністрації, яка 02.05.2018 року за № 1293/01-30 на виконання постанови КМУ № 461 від 13.04.2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» повідомила, що розміщення прибудови «а1» (веранди) площею 8,3 кв.м. до житлового будинку в домоволодінні на вул. Макаренка, 15 в с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області відповідає нормам ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» в частині місця розміщення будівель та споруд в межах ділянки землекористування відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд. Розміщення сараю «Е» в домоволодінні на вул. Макаренка, 15 у с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області відповідає проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника № 259 від 21.07.1987 року. Відповідно до звіту за № 801-99 про проведення технічного обстеження прибудови літ «а1», сараю літ. «Е» по вул. Макаренка, 15 у с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області, виконаного 04.05.2018 року експертом [PERSON], прибудова літ. «а1», сараю літ. «Е» за вищевказаною адресою відповідають вимогам надійності та безпечної експлуатації. Згідно даних технічної інвентаризації домоволодіння, яке розташоване за адресою: вул. Макаренка, 15 у с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області, прибудова «а1» (веранда) та сарай літ «Е» є складовими садиби, що належала спадкодавцю на праві власності на підставі даних по господарської книги, зокрема є прибудовою (верандою) та господарсько-побутовою будівлею, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою. Згідно ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а ч. 2 ст. 375 ЦК України стверджує, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. За змістом частин 1 та 2 статті 186 ЦК України річ призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 381 ЦК України). Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо) та господарсько-побутові будівлі, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами. Дане твердження міститься у листі Верховного Суду України від 01.07.2013 "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ". Разом з тим, відповідно до розяснень п. 7 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила ст. 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Пунктом 27 вказаної постанови Пленуму також зазначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦКє приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Водночас, на даний час, механізм прийняття в експлуатацію обєктів нерухомого майна, встановлений «Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», затвердженим Постановою КМУ №461 від 13.04.2011 року. Даним порядком не передбачено прийняття в експлуатацію самочинно збудованих обєктів. А пунктом 10 Порядку вказано, що лише у випадку визнання права власності на самочинно збудований обєкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого обєкта. Таким чином, чинним законодавством України визначено, що прийняття в експлуатацію можливе лише після визнання на обєкт нерухомого майна права власності в судовому порядку. У звязку з наявністю вищевказаних обставин, а саме: відсутності правовстановлюючого документа та наявності самовільно здійснених побудов-приналежностей до житлового будинку, позивач не може вирішити в нотаріальному порядку питання про успадкування нерухомого майна, а тому вимушена звернутися до суду. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON], правовстановлюючі документи на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, якого відсутні, саме тому питання визнання права власності в порядку спадкування за заповітом вирішується в судовому порядку, оскільки іншого порядку визнання права власності в порядку спадкування за даних обставин не існує. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Останнім місцем проживання спадкодавця [PERSON] є село Терентіївка Полтавського району Полтавської області. Частиною 1 статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч. 3 ст. 1277 ЦК України). Враховуючи положення ч. 1 та ч. 3 ст. 1277 ЦК України, належним відповідачем у справі є Новоселівська сільська рада Полтавського району Полтавської області. Аналогічні розяснення викладені у абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Так, при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В судове засідання позивач не зявився повідомлявся належним чином, на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримала та прохала задовольнити. Представник адвокат [PERSON] в засіданні позов підтримала та прохала задовольнити. Від представника відповідача Новоселівської сільської ради\~Полтавського районуна адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, не заперечили проти задоволення позову. Суд,\~ дослідивши\~ докази, якими\~ обґрунтовується\~ позов, вважає,\~ що\~ позов\~ підлягає\~ до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON], є дочкою [PERSON], що доводиться свідоцтвом про її народження серії VІІ-УР № 0844468, виданим Новоселівською сільською радою Полтавського району Полтавської області від 17.12.1965 року. Згідно заповіту, посвідченого 18 листопада 2002 року секретарем виконавчого комітету Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, зареєстрованого в реєстрі за № 179, [PERSON] на випадок своєї смерті заповідав повністю все своє майно де б воно не було, з чого б воно не складалося, своїй дочці [PERSON]. 28 листопада 2016 року батько позивача - [PERSON] помер у с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть серії І-КЕ № 341394, виданому виконкомом Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 28.11.2016 року. З довідки виконкому Новоселівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 05.04.2018 року за № 500 слідує, що [PERSON] до дня смерті 28.11.2016 року проживав та був зареєстрований один за адресою: с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина на його спадкове майно, зокрема: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в селі Терентіївка по вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Згідно зі ст. 1235 ЦК України [PERSON], є спадкоємцем померлого 28.11.2016 року [PERSON] за заповітом, яка прийняла спадщину у відповідності до вимог ст.ст. 1269-1270 ЦК України, оскільки подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини протягом 6 місяців з дня її відкриття, а тому маю право успадкувати належне йому спадкове майно. 27 лютого 2017 року на підставі заяви позивача про прийняття спадщини Полтавською районною державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа після померлого [PERSON] за № 83/2017. Інших заяв про прийняття або відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило. У відповідності до вимог ст.ст. 1297-1298 ЦК України після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини я звернулася до Полтавської районної державної нотаріальної контори для отримання свідоцтв про право на спадщину. 29 березня 2018 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори [PERSON] позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на приватизовану земельну ділянку, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1041 га, що розташована в с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області, що належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІV-ПЛ № 030040, виданого Новоселівською сільською радою Полтавського району Полтавської області 02.11.1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землі за № 520, кадастровий номер: 5324084010:10:001:0531. На підставі вказаного свідоцтва, 29 березня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за мною зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку, номер запису про право власності: 25479517 ([PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 118868223 від 29.03.2018 року додається). Водночас, позивач звернулася до Полтавської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за вказаній земельній ділянці. Однак, 29 березня 2018 року отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на житловий будинок з господарськими буділями та спорудами, що знаходиться в с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області, у звязку з самовільними побудовами. Нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори подала запит до КП «БТІ та містобудування Полтавського району» про надання інформації спадкоємцю, чи реєструвалося право власності на вказаний обєкт нерухомого майна, що належав померлому. Відповідь надана у вигляді довідки за вих. № 178 від 16 березня 2018 року про те, що станом з 2002 року по 31.12.2012 року відомості стосовно реєстрації прав власності за померлим 28.11.2016 року [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вул. Макаренка, 15 у с. Терентіївка Полтавського району, відсутні. Згідно даних довідки ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 29.08.2017 року № 8506 та технічного паспорту житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області виявлені самовільні побудови, а саме: збудовано самовільно прибудову а1, площею 8,3 кв.м., сарай-Е. Даний факт унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину згідно п.4.14, п.4.15, п.4.29 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого в МЮУ 22.09.2012 року за №282/20595, а саме: «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та відповідності їх вимогам чинного законодавства». Відповідно до ст. 1217 ЦК України одним із видів спадкування є спадкування за заповітом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п.п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК ). Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого секретарем виконкому Новоселівської сільської ради народних депутатів 11 травня 1982 року та зареєстрованого в реєстрі за № 18, мій батько [PERSON] купив у [PERSON] жилий будинок, розташований за адресою: с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області та в цілому складався з жилого будинку, глино мазаного, критого шифером, житловою площею 9 кв.м. Право власності продавцю належало на підставі по господарської книги Новоселівської сільської ради за № 270. Рішенням виконавчого комітету Новоселівської сільської ради народних депутатів № 4 від 08.01.1987 року [PERSON] надано дозвіл на забудову земельної ділянки, за адресою: с. Терентіївка по вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Рішенням виконавчого комітету Полтавської районної ради народних депутатів № 259 від 21.07.1987 року «Про надання дозволу на будівництво (перепланування) індивідуального житлового будинку громадянину [PERSON]П.» (копія виписки з вказаного рішення додається) останньому було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, житловою площею 27,94 кв.м. і господарських побудов для особистого підсобного господарства площею 24,0 кв.м. у с. Терентіївка по вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Пунктом 5 вказаного рішення передбачено знесення старого будинку в місячний термін після побудови нового житлового будинку. Районним архітектором був виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної забудовнику [PERSON] у с. Терентіївці по вул. Макаренка, 15. Згідно проекту забудови земельної ділянки та пояснюючої записки до нього, на земельній ділянці передбачалось будівництво житлового будинку по типовому проекту № 184-16-19 та вбиральні. Старий будинок підлягає знесенню. Інженер-інспектором Державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Полтавської районної ради народних депутатів від 14.08.1987 року видано дозвіл № 119-87 на індивідуальне житлове будівництво [PERSON]. 15.08.1987 року виконавчим комітетом Полтавської районної ради народних депутатів [PERSON] було виданого свідоцтво на будівництво індивідуального житлового будинку № 163. Рішенням виконавчого комітету сільської ради народних детупатів від 07.09.1995 року затверджено прийом в експлуатацію побудованого [PERSON] житлового будинку, розташованого за адресою: с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області. Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Виходячи із вимог ст. 5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Згідно розяснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві [PERSON] народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою [PERSON] Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Відповідно до законодавства, що діяло на момент закінчення будівництва вищевказаного житлового будинку, розташованого за адресою: с. Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області, реєстрації підлягали лише індивідуальні будинки та домоволодіння у містах і селищах міського типу Української РСР. При побудові будинків в селах, громадяни отримували земельну ділянку та після завершення будівництва, в господарській книзі відповідної сільської [PERSON] робились відповідні відмітки та відкривався особовий рахунок на забудовника. Порядок реєстрації нерухомості в Української СРСР регулювалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 року затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР [PERSON] 31 січня 1966 р. та погодженої Заступник Голови Верховного суду Української РСР [PERSON] 15 січня 1966 р., яка втратила чинність 13 грудня 1995 року. Пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР було визначено, що будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації. Таким чином, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Записи у вище зазначених погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Наявність відповідного запису у погосподарській книзі, у якій власником житлового будинку та господарських будівель і споруд № 15 по вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області є [PERSON], підтверджується довідкою Новоселівської сільської ради за № 165 від 05.03.2018 року та випискою з погосподарської книги № 30, особовий рахунок № 1203 від 21.05.2018 року за № 660, що є належним підтвердженням права власності на нього, відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. Згідно технічного паспорту та довідки ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 29.08.2017 року № 8506 вартість домовлодіння, розташованого за адресою: с.Терентіївка, вул. Макаренка, 15 Полтавського району Полтавської області, становить 441 525 грн. До складу останнього входить: житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 92,2 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м., прибудова літ. «а1», загальною площею 8,3 кв.м., літня кухня літ. «Б», загальною площею 28,2 кв.м., погріб вхідний літ. «В», загальною площею 6,5 кв.м., вбиральня літ. «Г», загальною площею 1,4 кв.м., літній душ літ. «Д»., загальною площею 1,4 кв.м., сарай літ. «Е», загальною площею 21,8 кв.м., колодязь питний № 1, ворота огорожі № 2, огорожа № 3, огорожа № 4. На технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому станом на 18 серпня 2017 року, міститься відмітка про те, що прибудова літ. «а1», площею 8,3 кв.м. та сарай літ. «Е» є самочинно побудованими. 11 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до Полтавської районної державної адміністрації, яка 02.05.2018 року за № 1293/01-30 на виконання постанови КМУ № 461 від 13.04.2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» повідомила, що розміщення прибудови «а1» (веранди) площею 8,3 кв.м. до житлового будинку в домоволодінні на вул. Макаренка, 15 в с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області відповідає нормам ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» в частині місця розміщення будівель та споруд в межах ділянки землекористування відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд. Розміщення сараю «Е» в домоволодінні на вул. Макаренка, 15 у с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області відповідає проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника № 259 від 21.07.1987 року. Відповідно до звіту за № 801-99 про проведення технічного обстеження прибудови літ «а1», сараю літ. «Е» по вул. Макаренка, 15 у с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області, виконаного 04.05.2018 року експертом [PERSON], прибудова літ. «а1», сараю літ. «Е» за вищевказаною адресою відповідають вимогам надійності та безпечної експлуатації. Згідно даних технічної інвентаризації домоволодіння, яке розташоване за адресою: вул. Макаренка, 15 у с. Терентіївка Полтавського району Полтавської області, прибудова «а1» (веранда) та сарай літ «Е» є складовими садиби, що належала спадкодавцю на праві власності на підставі даних по господарської книги, зокрема є прибудовою (верандою) та господарсько-побутовою будівлею, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою. Згідно ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а ч. 2 ст. 375 ЦК України стверджує, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. За змістом частин 1 та 2 статті 186 ЦК України річ призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 381 ЦК України). Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК України приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо) та господарсько-побутові будівлі, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами. Дане твердження міститься у листі Верховного Суду України від 01.07.2013 "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ". Разом з тим, відповідно до розяснень п. 7 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила ст. 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Пунктом 27 вказаної постанови Пленуму також зазначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦКє приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Водночас, на даний час, механізм прийняття в експлуатацію обєктів нерухомого майна, встановлений «Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», затвердженим Постановою КМУ №461 від 13.04.2011 року. Даним порядком не передбачено прийняття в експлуатацію самочинно збудованих обєктів. А пунктом 10 Порядку вказано, що лише у випадку визнання права власності на самочинно збудований обєкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого обєкта. Таким чином, чинним законодавством України визначено, що прийняття в експлуатацію можливе лише після визнання на обєкт нерухомого майна права власності в судовому порядку. У звязку з наявністю вищевказаних обставин, а саме: відсутності правовстановлюючого документа та наявності самовільно здійснених побудов-приналежностей до житлового будинку, позивач не може вирішити в нотаріальному порядку питання про успадкування нерухомого майна, а тому вимушена звернутися до суду. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON], правовстановлюючі документи на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, якого відсутні, саме тому питання визнання права власності в порядку спадкування за заповітом вирішується в судовому порядку, оскільки іншого порядку визнання права власності в порядку спадкування за даних обставин не існує. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Останнім місцем проживання спадкодавця [PERSON] є село Терентіївка Полтавського району Полтавської області. Частиною 1 статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (ч. 3 ст. 1277 ЦК України). Враховуючи положення ч. 1 та ч. 3 ст. 1277 ЦК України, належним відповідачем у справі є Новоселівська сільська рада Полтавського району Полтавської області. Аналогічні розяснення викладені у абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування». Так, при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно до 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.\~ Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно , зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п.4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони\~ цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом\~ матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного суд вважає позов таким , що підлягає до задоволення.

Outcome: approved