Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що з газети він дізнався про те, що відповідач надає позики під дуже низькій відсоток. Зацікавившись цим, він звернувся до офісу відповідача де 07.08.2014 року уклав договір № 230278 та сплатив перший внесок в розмірі 650 грн., працівники відповідача повідомили його про те, що позику він отримає найближчим часом. Однак до цього часу він позики не отримав, а отримав інші вимоги про сплату коштів, які також оплатив. Після чого, ознайомившись уважно з текстом укладеного договору, він зрозумів що відповідач увів його в оману щодо змісту укладеного договору. Вважає, що відповідач, якій не має відповідної ліцензії на здійснення фінансових послуг, умисно обманув його щодо істотних умов договору. Окрім того, відповідач здійснює нечесну підприємницьку та розвиває пірамідальні схеми. У зв'язку з чим просить визнати укладений договір недійсним, стягнути з відповідача внесені кошти в розмірі 2285 грн.. В судовому засіданні позивач позов підтримала та пояснила, що при підрахунках була допущена помилка. Фактично вона сплатила відповідачу 2289,90 грн., які й просить стягнути з відповідача. В іншій частині підтримує заявлені позовні вимоги.. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 07.08.2014 року між сторонами було укладено договір №230278 разом з додатками про надання послуг з метою отримання грошової позики в сумі 10000 грн. на умовах діяльності програми " Альянс Україна " ( далі - Програма). Згідно з п. 1.1 вищевказаного договору, адміністратор, за згодою учасника, зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на отримання учасником грошової суми на умовах діяльності Програми, в тому числі : сформувати реєстр учасників, забезпечити його адміністрування; організовувати та проводити захід по розподілу грошового фонду, надати учаснику відповідну суму, заявлену для отримання на умовах діяльності Програми; надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору, учасник в день підписання договору сплачує одноразовий комісійний внесок та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачує загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор надає заявлені для отримання грошові суми та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності Програми. Відповідно до ст. 4 договору, його укладено у двох однакових примірниках, по одному для кожної із сторін. Цей договір не є поворотною фінансовою допомогою. Усі додатки, зміни та доповнення до нього є його невід'ємною частиною. Підписання угоди є свідченням того, що сторони повністю розуміють її значення та умови, правові наслідки, що вона не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, і що договірні умови є обов'язковими для виконання. Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку № 2 до договору, його предметом є послуги з формування реєстру учасників Програми, метою яких є отримання відповідної грошової суми. Після вчасної сплати чергового загального платежу учасник набуває право брати участь у найближчому заході, коли фонд реєстру є достатнім ( п. 4.1 ст. 4 додатку №2 ). Конкретні умови отримання учасником заявленої суми визначені у ст. 5 цього додатку. Адміністратор гарантує учаснику надати відповідну грошову суму за умови виконання останнім всіх умов договору і додатків до нього ( ст. 12 додатку №2 ). Учасник підтверджує, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника адміністратора, уважно прочитав та зрозумів умови додатку №2 та правові наслідки, що засвідчує своїм підписом ( ст. 13 додатку №2 ). На виконання умов договору, позивач сплатив першій внесок 650 грн. та чергові платежі за період з вересня 2014 року по січень 2015 року в сумі 1638,90 грн., що підтверджується наданими суду копіями квитанцій.. Із умов договору вбачається, що позивач сплачував зазначені кошти не за сам товар, тобто гроші, які він бажав отримати, а за дозвіл отримати позику. Передбачувана позика сплачується із коштів учасників групи і ні договір, ні умови Програми не передбачають залучення власних коштів ТОВ. З наведеного слідує, що предметом оспорюваної угоди є надання учаснику Програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою отримання заявленої до надання грошової суми. Оплатні послуги адміністратора при виконанні споживачем всіх умов договору забезпечують не можливість, а реальне отримання останнім грошової суми за рахунок фонду реєстру, який формується з чистих внесків його та інших учасників, з наступним повним погашенням цієї суми своїми внесками. Таким чином, позивач за оспорюваним договором виявив бажання отримати кошти, добровільно скориставшись наданими йому послугами, і у кінцевому результаті не за рахунок залучення інших споживачів. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як передбачено ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно вела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо замовчує їх існування. Проте підстави для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, передбачені ст.ст. 229 та 230 ЦК України, позивачем не доведені, достатніми доказами ці вимоги позивачем не обґрунтовані. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України " Про захист прав споживачів ", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність ( дії або бездіяльність ), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України " Про захист прав споживачів " закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття " пірамідальна схема " не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до " пірамідальної схеми ". Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України " Про захист прав споживачів " дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації " пірамідальної схеми " необхідна наявність усіх зазначених ознак. Їх відсутність виключає можливість визнання схеми як " пірамідальної ", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. За наявності наведених вище доказів та обставин, суд вважає безпідставним посилання позивача про застосування відповідачем нечесної підприємницької практики. Пунктом 3 частини 1 ст. 9 Закону " Про ліцензування певних видів господарської діяльності " унормовано, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема, із надання фінансових послуг. Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону " Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг " під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги ( операції ), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у пунктах 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Водночас п. 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції ( ч. 2 ст. 34 вказаного Закону ). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що для укладення договору з позивачем відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію. В той же час, судом встановлено, що відповідач станом на дату укладення договору з позивачем такої ліцензії не мав. У зв'язку з чим, вчинення відповідачем спірного правочину без відповідного дозволу ( ліцензії ) в силу ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215, ст. 227 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним. Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 62289,90 грн. на повернення внесених позивачем за договором платежів. Враховуючи наведене, суд вважає, що укладений між сторонами договір має бути визнаний недійсним та з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені кошти, отримані відповідачем за недійсним договором. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved