Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

У липні 2014 року КП „Житлоінвестбуд-УКБ" звернулося до суду з позовом до [PERSON] та ТОВ „Сівер-Буд" про визнання договору про відступлення права вимоги від 24.03.2014 року недійсним, обґрунтовуючи позов тим, що ТОВ „Сівер-Буд" не мало правових підстав для укладення договору про відступлення права вимоги від 24.03.2014 року по інвестиційному договору від 26.06.2002 року № 1/н без згоди КП „Житлоінвестбуд-УКБ" та ТОВ „БКФ „Граніт" відповідно до вимог інвестиційного договору та норм чинного законодавства та тим, що одностороння зміна умов у зобов'язаннях не допускається. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 серпня 2014 року позов Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків „Житлоінвестбуд - УКБ" задоволено. Визнано недійсним [PERSON] про відступлення права вимоги від 24.03.2014 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю „Сівер-Буд" і [PERSON]. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Сівер-Буд" і [PERSON] на користь комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків „Житлоінвестбуд - УКБ" по 121 грн. 80 коп. з кожного у відшкодування судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам та матеріалам справи, порушення судом норм матеріального й процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, а укладений відповідно до чинного законодавства і тому є дійсним. Апелянт зазначає, що до правовідносин, які виникли між [PERSON] та ТОВ „Сівер-Буд" не можуть застосовуватись норми Глави 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України, відповідно до яких регулюються правовідносини факторингу. Також апелянт вважає, що висновок місцевого суду про односторонню відмову ТОВ „Сівер-Буд" від виконання зобов'язань за договором та односторонню зміну його умов є хибним. В апеляційній скарзі ТОВ „Сівер-Буд" просить також скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову КП „Житлоінвестбуд-УКБ" відмовити. Незаконність оскаржуваного рішення апелянт обґрунтовує тим, що вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу. Крім того, апелянт вважає, що судом безпідставно до спірних правовідносин не застосовано норми ст.ст.512-516 ЦК України. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.06.2002 року Головне управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (далі - Управління) уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю „Сівер-Буд", що виступає в договорі в якості інвестора, інвестиційний договір № 1/н. Предметом Договору є інвестиційна діяльність на основі фінансування інвестором замовленого Управлінням будівництва нових будівель за адресою: [ADDRESS], загальною площею 6500 м.кв. і паркінг на 40 машино-місць. Загальна вартість об'єкта будівництва на момент укладення Договору складала 14 104 500 грн. (а.с.24 - 26). 18.07.2005 року було укладено Додаткову угоду № 1 до інвестиційного договору № 1/н від 26.06.2002 року, якою функції замовника по будівництву об'єктів будівництва (Управління) передано КП „Житлоінвестбуд-УКБ" (а.с.27, 28). Того ж дня, між КП „Житлоінвестбуд-УКБ", в якості - замовника будівництва, з однієї сторони та ТОВ „Сівер-Буд", в якості - інвестора з другої сторони, а також ТОВ „БКФ „Граніт", в якості - інвестора-2 з третьої сторони було укладено Додаткову угоду № 2 до інвестиційного договору № 1/н від 26.06.2002 року, якою передбачено участь третьої особи в якості другого інвестора будівництва (а.с. 29 - 32). 24.03.2014 року відповідачі уклали [PERSON] про відступлення права вимоги, на підставі якого відповідач ТОВ „Сівер-Буд" передало відповідачу [PERSON] (згідно з свідоцтвом про шлюб та паспортом громадянина України змінила прізвище на «[PERSON]) право вимоги до позивача і третьої особи за частиною зобов'язань за Договором, Додатковою угодою № 1 і Додатковою угодою № 2, зокрема: 1) сплати усіх штрафних санкцій, обов'язок щодо сплати яких виник та/або повинен виникнути у позивача чи третьої особи в зв'язку з неналежним виконанням ними умов Договору; 2) відшкодування усіх збитків (у тому числі упущеної вигоди), обов'язок щодо відшкодування яких виник та/або повинен виникнути у позивача чи третьої особи в зв'язку з неналежним виконанням ними умов Договору; 3) повернення надмірно та/або безпідставно сплачених позивачу за Договором коштів (пункт 1.2). Задовольняючи позовні вимоги КП „Житлоінвестбуд-УКБ" про визнання договору про відступлення права вимоги від 24.03.2014 року недійсним, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що між сторонами фактично укладений договір факторингу, але такий договір не відповідає вимогам закону щодо суб'єктного складу, а також послався на односторонню зміну відповідачами умов інвестиційного договору, що є порушенням вимог ст. 525 ЦК України. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині мотивів рішення щодо односторонньої зміни умов інвестиційного договору відповідачами, так як вони відповідають наданим доказам та положенням ст.525 ЦК України. Так, частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статтях 6, 627 ЦК України визначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Так, відповідно до п. 5.3. та 8.3. до інвестиційного договору № 1/н від 26.06.2002 року було домовлено, що сторони не вправі відмовлятись від виконання зобов'язань за договором і в односторонньому порядку розривати [PERSON] або змінювати його умови. Зміни та доповнення до договору будуть дійсними, якщо вони складені в письмовій формі і підписані уповноваженими представниками Сторін. Згідно з п. 4.1. Договору за невиконання умов цього Договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. Однак, укладаючи договір про відступлення права вимоги від 24.03.2014 року ТОВ „Сівер-Буд" відступило фізичній особі [PERSON] право вимоги щодо частини зобов'язань КП „Житлоінвестбуд-УКБ" і ТОВ „Будівельно-комерційна фірма „Граніт" за інвестиційним договором від 26 червня 2002 року та додатковими угодами від 18 липня 2005 року до інвестиційного договору, без згоди на те КП „Житлоінвестбуд-УКБ" та ТОВ „БКФ „Граніт". Крім того, за Договором про відступлення права вимоги відбулася передача співвідповідачем відповідачу не всіх прав, а лише права вимоги сплати штрафних санкцій, відшкодування збитків та повернення надмірно (або безпідставно) сплачених коштів, яке передбачено пунктом 4 Договору (відповідальність сторін). Усі інші права інвестора, передбачені пунктом 3.3 Договору, зокрема: одержання права розпорядження об'єктом будівництва та здійснення контролю і нагляду за виконанням будівельних залишилися у співвідповідача. З цього слідує, що Договором про відступлення права вимоги фактично в односторонньому порядку змінено умови Договору в частині відповідальності сторін (пункт 4), що суперечить вимогам пункту 8.3 Договору. Відповідно до вимог статті 525 Цивільного Кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Таким чином апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуваний позивачем договір про відступлення права вимоги не відповідає вимогам статті 525 ЦК України. Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, апеляційний суд вважає його помилковим, а тому доводи апеляційних скарг в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під уступку права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату у будь-який передбачений договором спосіб, а клієнт відступає або зобов'язується відступити фактору своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). [PERSON] факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Права фактора визначені ст. 1084 ЦК України. З Договору від 24 березня 2014 року, вбачається, що новий кредитор, сплачує первісному кредитору винагороду, у розмірі, який буде обумовлений сторонами додатково (п. 2.1), у той час, як за договором факторингу передбачається оплата клієнтом, тобто первісним кредитором, послуги, яку надає йому фактор (новий кредитор). Відповідно до п.1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231», до фінансової послуги факторингу відноситься сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклади договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. З Договору від 24 березня 2014 року, не вбачається, що його зміст відповідає названим вище визначеним законодавством ознакам договору факторингу, а тому висновок районного суду про фактичне укладення між сторонами договору факторингу не відповідає вимогам закону і обставинам справи в зв'язку з чим норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникають з договору факторингу застосовані неправильно. Зважаючи на наведене, апеляційний суд вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на статті 1077-1079 ЦК України та те, що за своєю правовою природою укладений відповідачами [PERSON] про відступлення права вимоги є договором факторингу, а тому апеляційні скарги відповідачів підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні. В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 серпня 2014 року необхідно залишити без змін.

Outcome: partial