Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Куксюка А.Л. звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (купівлі-продажу дебіторської заборгованості) б/н, укладеного 05.10.2015 між [PERSON] та ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт», за яким [PERSON] набув права вимоги до [PERSON] по оплаті боргу в розмірі 458532 грн. 00 коп. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 87 200 грн., посилаючись на те, що постановою господарського суду Черкаської області від 11.11.2010 по справі № 10/2142 ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» визнано банкрутом, як відсутнього боржника та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою господарського суду Черкаської області від 17.04.2012 по справі № 10/2142 ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Назаренка Сергія Анатолійовича. В ліквідаційній процедурі встановлено, що за час здійснення господарської діяльності ТОВ «ТВП «Пересвіт» з рахунку № [NUMBER] в ПАТ «ОТП Банк» [PERSON] з каси в готівковій формі були отримані грошові кошті на загальну суму 87 200 грн., які після отримання грошових коштів він повинен був, протягом 10 робочих днів, придбати продукцію та прозвітуватись про витрату коштів або за прибутковим касовим ордером внести кошти в касу підприємства. Оскільки станом на день подання позову продукція, на придбання якої [PERSON] отримав кошти, не була закуплена та не передана ТОВ «ТВП «Пересвіт», і гроші [PERSON] в касу підприємства не повернув, за ним рахується заборгованість в сумі 87 200 грн. В процесі судового розгляду ТОВ «ТВП «Пересвіт» збільшив свої позовні вимоги стосовно заподіяння збитків [PERSON] на суму 370 460 грн., що в загальному становить суму 457600,00грн., які і просив стягнути з [PERSON] , а також судовий збір. 07.08.2012 ухвалою Канівського міськрайсуду за клопотанням [PERSON] по справі була призначена почеркознавча та графологічна експертиза на предмет ідентифікації його підпису з підписами на грошових чеках, проведення якої доручено експертам Черкаського відділення КНДІСЕ, в розпорядження експертів було надано матеріали справи, оригінали грошових чеків, вільні та експериментальні підписи [PERSON] . Згідно із висновком експертів, за результатами проведення комплексної (почеркознавчої та ТЕД) експертизи від 29.05.2013 № 2503-П/12-23, №1186-ТЕД/13-23, - п`ятнадцять підписів від імені [PERSON] в п`яти наданих на експертизу грошових чеках виконані не [PERSON] , а іншою, однією і тією ж особою. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.06.2013 у справі №2308/1754/2012 відмовлено в задоволенні позовних вимог. Апеляційним судом Черкаської області скасовано рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.06.2013 у справі №2308/1754/2012 та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» завдану шкоду в розмірі 457 660,00 грн. та 872,00 грн. судових витрат. 05.10.2015 між [PERSON] та ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» укладено Договір про відступлення права вимоги (цесії) (купівлі - продажу дебіторської заборгованості) б/н, за яким він набув права вимоги до [PERSON] оплати боргу в розмірі 458532,00грн. 03.12.2015 ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області по справі №2308/1754/2012 задоволено заяву [PERSON] про заміну сторони виконавчого провадження, - стягувача ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» - на [PERSON] . 02.06.2017 подано заяву про початок примусового виконання виконавчого листа по справі №2308/1754/2012 від 11.01.2014. 12.06.2017 старшим державним виконавцем Канівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Черкаській області Кизим Ю.О винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №54108093 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] завданої шкоди та витрат в сумі 458532,00 грн. Позивач вважає, що укладений між [PERSON] та ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте, сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи. Тож, враховуючи викладене вище, просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) (купівлі - продажу дебіторської заборгованості) б/н, укладений 05.10.2015 між [PERSON] та ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт», за яким [PERSON] набув права вимоги до [PERSON] по оплаті боргу в розмірі 458532,00 грн. А також просить стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір 840,80 грн. Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2020, у результаті автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Позарецька С.М. визначена для розгляду судової справи №711/859/20 (провадження № 2/711/1060/20). Ухвалою суду від 19.02.2020 року прийнято до провадження справу та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечень проти такого порядку розгляду справи до суду не надходило. Встановлено строк для подання відзиву на позов. 11.03.2020 відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому він не погоджуються з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, позовні вимоги не визнає повністю. В обґрунтування відзиву вказує, що позивач зазначає у своєму позові підставою для визнання укладеного між ним та ТОВ «ТВП «Пересвіт» договору про відступлення права вимоги (цесії) недійсним являється те, що за своєю правовою природою укладений правочин був не договором відступлення права вимоги, а договором факторингу, і він - [PERSON] , як фізична особа є неналежним суб`єктом договору факторингу. За договором факторингу правовідносини між клієнтом та фактором не припиняються із моменту передачі права вимоги, натомість клієнт володіє можливістю отримувати прибуток від відчуженого права вимоги як у формі відсотків від стягнутої з боржника суми, так і у вигляді фіксованої суми коштів, а фактор отримує кошти як від боржника, так і від кредитора (клієнта). За оспорюваним договором відступлення права вимоги, укладене між ним, [PERSON] , та ТОВ «ТВП «Пересвіт», договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором, тобто безпосереднє відступлення права вимоги та сплати коштів за таке відступлення. До того ж, вказаний договір являвся закінченим з моменту сплати ним коштів на рахунок ТОВ «ТВП «Пересвіт», жодних правовідносин після оплати за договором між сторонами не виникало, а тому під ознаки договору факторингу укладений договір відступлення права вимоги не підпадає. Крім того, договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). В даному випадку, за договором не відбувалось передачі коштів у його розпорядження за плату. Вказує, що відповідно до п. 2.1. договору про відступлення права вимоги (цесїї) від 05.10.2015 б/н, за передане право вимоги до боржника, цесіонарій ( [PERSON] ) сплачує цеденту (ТОВ «ТВП «Пересвіт») суму у розмірі 74373,72 грн., Тож, перед цесіонарієм не виникло додаткового обов`язку повернути отримані від боржника кошти цеденту, ні у формі одноразової виплати, ні у формі відсотків від стягнутої суми, а тому між сторонами не виникало та не могло виникнути правовідносин факторингу. На момент укладення договору про відступлення права вимоги ТОВ «ТВП «Пересвіт» (цедент) являлось банкрутом та перебувало у ліквідаційній процедурі, що відкрита постановою господарського суду Черкаської області від 11.11.2010 у справі № 10/2142, в якій ухвалою суду від 17.04.2012 його - [PERSON] призначено ліквідатором банкрута. З моменту визнання підприємства банкрутом, увесь спектр юридичних правовідносин щодо нього змінюється та підлягають застосуванню положення спеціального законодавства про банкрутство, до якого, на момент укладення договору, відносився Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». В ході ліквідаційної процедури, після неодноразового проведення аукціонів, за вказаним законом у ліквідатора банкрута виникла можливість реалізувати таке майно безпосередньо фізичним та юридичним особам. Ним подано лист, надісланий за час виконання обов`язків ліквідатора ТОВ «ТВП «Пересвіт» від 28.03.2015 № 02-04/525, в якому пропонувалось придбати дебіторську заборгованість [PERSON] єдиному кредитору банкрута - Смілянській ОДПІ, який в свою чергу, відмовився укладати договір про відступлення права вимоги боргу банкрута з [PERSON] . На засіданні комітету кредиторів ТОВ «ТВП «Пересвіт» від 25.09.2015, що оформлене протоколом № 6 від тієї ж дати, Смілянською ОДПІ надано дозвіл на реалізацію вищевказаної дебіторської заборгованості на користь [PERSON] за 74373,72 грн. В подальшому, сторонами підписано оспорюваний договір відступлення права вимоги (цесії) (купівлі-продажу дебіторської заборгованості) б/н від 05.10.2015. Ухвалою господарського суду Черкаської області по справі № 10/2142 від 06.10.2015 затверджено звіт ліквідатора банкрута від 11.09.2015 № 02-17/396 про проведення ліквідаційної процедури банкрута та доданий до нього ліквідаційний баланс станом на 11.09.2015, ліквідовано ТОВ «ТВП «Пересвіт» як юридичну особу-банкрута. Тож, зауважує, що оспорюваний договір відступлення права вимоги потрібно розглядати в контексті обставин ліквідаційної процедури ТОВ «ТВП «Пересвіт», який був укладений у передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядку, погоджений кредитором банкрута - Смілянською ОДПІ, а заміна сторони у зобов`язанні підтверджена ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03.12.2015 по справі №2308/1754/2012, тому підстав вважати, що укладений між ТОВ «ТВП «ПЕРЕСВІТ», в особі ліквідатора банкрута Носань Н.С. та ним договір відступлення права вимоги таким, що не відповідає положенням чинного законодавства, чи ототожнювати його із договором факторингу - немає і жодні права позивача ним не були порушені. Всі аргументи позивача спрямовані на встановлення тотожності укладеного відповідачем договору відступлення права вимоги із договорами факторингу, які неможливо ототожнювати, враховуючи вищеозначені норми. Таким чином, вважає, що поданий [PERSON] позов є безпідставним та необґрунтованим, спрямованим не на захист своїх порушених прав та інтересів, а виключно на ухилення від виконання зобов`язання перед кредитором, яке боржник не виконує уже майже три роки, а тому у задоволенні його позову просить відмовити у повному обсязі. 02.06.2020 позивачем [PERSON] до суду надано відповідь на відзив, в якій спростовує доводи відповідача зазначено, оскільки [PERSON] придбав дебіторську заборгованість [PERSON] за 74 373,72 грн., а наразі бажає стягнути з останнього 458 532,00 грн., саме різниця (458532-74383,72=384158,28 грн.) і є винагородою [PERSON] . Останній набув право на одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена Договором про відступлення права вимоги. Саме це і є основною підставою вважати договір про відступлення права вимоги (цесії) (купівлі-продажу дебіторської заборгованості) б/н договором факторингу, оскільки предметом такого договору є фінансування клієнта шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги. А оскільки договір про відступлення права вимоги (цесії) (купівлі-продажу дебіторської заборгованості) б/н є договором факторингу, фактором може бути лише банк. Крім того, юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державно реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Тож, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ, а тому [PERSON] не може бути стороною спірного договору. Виходячи з цього, [PERSON] вважає, що [PERSON] протиправно уклав договір із ТОВ «ТВП «Пересвіт», без належних на те правових підстав та без виконання норм законодавства. А тому наполягає на задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Вказує, що договір про відступлення права вимоги б/н від 05.10.2015 на цей час є чинним, а ТОВ «ТВП «Пересвіт» ліквідоване 15.10.2015. Просить визнати вказаний договір недійсним, так як він за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу, і фізична особа не може бути стороною такого договору. Представник позивача - адвокат Куксюк А.Л. позовні вимоги [PERSON] підтримав та суду пояснив, що [PERSON] був керівником ТОВ «ТВП «Пересвіт», а потім звільнився. ТОВ «ТВП «Пересвіт» звернувся до [PERSON] з позовом про стягнення боргу. Під час ліквідаційної процедури [PERSON] не прозвітувався про отримані кошти. Ліквідатором ТОВ «ТВП «Пересвіт» був призначений [PERSON] [PERSON] заперечує проти факту отримання цих коштів, є відкрите кримінальне провадження. 07.08.2012 Канівським міськрайонним судом призначено почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що це не підписи [PERSON] Рішенням Канівського міськрайонного суду відмовлено у стягненні з [PERSON] коштів. Рішенням апеляційного суду стягнуто кошти з [PERSON] на користь ТОВ «ТВП «Пересвіт» в сумі 458532 грн. 05.10.2015 між [PERSON] та ТОВ «ТВП «Пересвіт» укладено договір цесії і новим кредитором став [PERSON] 03.12.2015 Канівський міськрайонний суд Черкаської області замінив сторону з ТОВ «ТВП «Пересвіт» на [PERSON] і є відкрите виконавче провадження, яке не виконане. У листопаді стало відомо, що по виконавчому провадженню повернуто виконавчий лист із-за відсутністю майна у [PERSON] . Згодом було скасовано постанову про повернення виконавчого листа і відновлено виконавче провадження, яке є діючим на цей час. Договору про відступлення прав вимоги від 05.10.2015 притаманні всі ознаки договору факторингу, а не цесії. А тому, згідно із ст.ст. 203, 215 ЦК України цей договір слід визнати недійсним, - [PERSON] не міг бути стороною, так як він не є фінансовою установою, а виступає як фізична особа, і договір є платним та передбачає у майбутньому отримання прибутків. Зазначив, що права позивача порушені, оскільки [PERSON] є неналежним кредитором. Позивач заборгованість на виконання судового рішення нікому не сплатив. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити у повному обсязі. Підтримав доводи викладені у відзиві на позов, поданому 11.03.2020. Зазначив, що все, в тому числі і укладення договору про відступлення прав вимоги (цесії), відбувалось в межах процедури банкрутства. Права позивача не порушені ніяким чином, так як за ним існує заборгованість і буде існувати незалежно від стягувача. Цей договір не є факторинговою операцією, а є відступленням права вимоги в межах процедури банкрутства, є дозвіл на відчуження заборгованості, що дозволяється фізичній особі. Крім того, позивач знав про те, що відбулась заміна, що підтверджується його заявою та розпискою про ознайомлення з матеріалами справи від 19.09.2016 та текстом телефонограми, в якій він просив розгляд заяви про заміну сторони його правонаступником проводити без його участі. Цей факт також підтверджено і ухвалою Черкаського апеляційного суду від 02.03.2020 про відмову у відкриття апеляційного провадження, де зазначено, що він був обізнаний про справу щодо заміни і пропустив строки з цих підстав. Договір про відступлення прав вимоги [PERSON] не надсилався, оскільки це не передбачено законом. В даному випадку відносини регулюються Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» , а саме застосовані норми ч. 1 ст. 44 цього Закону. Тобто, по договору від 05.10.2015 відчуження щодо боргу [PERSON] відбувалось у справі про банкрутство і позиції Верховного Суду, на які посилається позивач, не стосуються процедури банкрутства. В даному випадку, законодавство про банкрутство має пріоритетне значення і застосування. А тому просить відмовити повністю у задоволенні позову. Судовий збір не визнає. Крім того, відповідачем подана заява про застосування наслідків спливу позовної давності. Вважає, що моментом, з якого позивач довідався про заміну сторони у зобов`язанні, вказує і на його обізнаність щодо існування договору про відступлення права вимоги, являється як дата розгляду справи судом - 02.12.2015р., так і подальше ознайомлення із матеріалами справи 19.06.2016р., під час якого позивач мав можливість безпосередньо проаналізувати та отримати копії договору відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «ТВП «Пересвіт» та [PERSON] , та набув право на подання позову до суду, якщо укладенням цього договору було порушено його права та охоронювані законом інтереси. Трирічний строк позовної давності почав перебігати для [PERSON] із 19.06.2016р., тобто з моменту, коли він ознайомився з текстом договору про відступлення права вимоги, зробив з нього копію. Отже, на момент звернення до суду, позивачем 02.02.2020р. строк позовної давності пропущений, а тому слід відмовити у задоволенні позову. Позивачем подана відповідь на заяву про застосування строків позовної давності, за якою зазначено, що дійсно [PERSON] ознайомився із матеріалами справи «2308/1754/2012, в якій він брав участь в якості відповідача, 19.09.2016р. у зв`язку із подачею [PERSON] скарг на дії державного виконавця. У зв`язку із необізнаністю в юридичній сфері [PERSON] , він не підозрював, що в нього була можливість на той момент ознайомитися і оскаржити договір про відступлення права вимоги від 05.10.2015р., а дізнався про це, він лише, коли звернувся за правовою допомогою, тобто 27.01.2020р. Також його представник ознайомився із матеріалами справи за позовом [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та 3% річних. Копію оскаржуваної ухвали [PERSON] отримав 27.01.2020р. Отже, вважає, що строк позовної давності позивачем пропущений з поважних причин та просить задовольнити позов в повному обсязі. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків. В судовому засіданні встановлено, що постановою Господарського суду Черкаської області від 11.11.2010 у справі № 10/2142 боржника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельно - виробниче підприємство «Пересвіт» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором підприємства-банкрута призначено арбітражного керуючого Олексенко Н.В. ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство "Пересвіт" звернулося до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 87 200 грн. В ліквідаційній процедурі встановлено, що за час здійснення господарської діяльності ТОВ «ТВП «Пересвіт» з рахунку № [NUMBER] в ПАТ «ОТП Банк» [PERSON] з каси в готівковій формі були отримані грошові кошті на загальну суму 87 200 грн., який після отримання грошових коштів повинен був протягом 10 робочих днів придбати продукцію та прозвітуватись про витрату коштів або за прибутковим касовим ордером внести кошти в касу підприємства. На день подання позову продукція, на придбання якої [PERSON] отримав кошти, не була закуплена та не передана ТОВ «ТВП «Пересвіт», і гроші [PERSON] в касу підприємства не повернув, за ним рахується заборгованість в сумі 87 200 грн. В процесі судового розгляду ТОВом «ТВП «Пересвіт» збільшено позовні вимоги стосовно заподіяння збитків [PERSON] на суму 370 460 грн., що в загальному становить суму 457600,00грн., які і просив стягнути з [PERSON] . Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12.06.2013 у справі №2308/1754/2012 відмовлено у задоволенні позовних вимог. Проте, апеляційним судом Черкаської області це рішення скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» завдану шкоду в розмірі 457 660,00 грн. та 872,00 грн. судових витрат. Вказане рішення є таким, що набрало законної сили. Учасники справи погодились із даними обставинами. Між тим, ухвалою Господарського суду Черкаської області від 17.04.2012 продовжено строк здійснення ліквідаційної процедури банкрута до 15.07.2012, ліквідатором у справі призначено арбітражного керуючого Назаренка Сергія Анатолійовича. Крім того, в ході ліквідаційної процедури по справі про банкрутство ТОВ «ТВП «Пересвіт» №10/2142, що розглядалась у господарському суді Черкаської області, неодноразово проводились аукціони з метою реалізації дебіторської заборгованості банкрута, а саме заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ТВП «Пересвіт», яка була включена до ліквідаційної маси, але виявились безрезультатними. Як вбачається з ухвали господарського суду Черкаської області від 11.08.2015 по справі №10/2142, новим ліквідатором банкрута ТОВ «ТВП «Пересвіт» призначено [PERSON] , яка 08.09.2015 надіслала повторний лист до Смілянської ОДПІ, № 02-17/388, у якому наголошувала на тому, що єдиною перешкодою для завершення ліквідаційної процедури ТОВ «ТВП «Пересвіт» являється не стягнута та не продана у порядку, передбаченому чинним на той момент законодавством, заборгованість [PERSON] перед банкрутом в сумі 458532,00 грн., а тому просила Смілянську ОДПІ придбати вищевказану дебіторську заборгованість, або надати дозвіл на відчуження цієї заборгованості на користь [PERSON] за 74373,72 грн., в рахунок оплати послуг ліквідатора. Згідно із протоколом № 6 засідання комітету кредиторів ТОВ «ТВП «Пересвіт» від 25.09.2015 Смілянською ОДПІ надано дозвіл на реалізацію вищевказаної дебіторської заборгованості на користь [PERSON] за 74373,72 грн. 05.10.2015 між ТОВ «ТВП «Пересвіт» (цедент) та [PERSON] (цесіонарій) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) (купівлі-продажу дебіторської заборгованості), відповідно до п. 1.1 якого цесіонарій набуває всіх прав цедента у зобов`язанні по стягненню боргу з [PERSON] в сумі 458532,00 грн. в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до п. 1.2. цього договору цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання зобов`язань щодо сплати суми коштів на свою користь в розмірі 458532,00 грн. за рішенням апеляційного суд Черкаської області від 10.12.2013 по справі № 22-ц/793/2090/13, виконавчим листом Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.01.2014 по справі № 2308/1754/2012. За передане право вимоги до боржника, цесіонарій сплачує цеденту суму у розмірі 74373,72 грн., протягом 5 днів з дня підписання цього договору (п.2.1-2.2.) Згідно із прибутковим касовим ордером [PERSON] 05.10.2015 сплачено за договором купівлі-продажу дебіторської заборгованості кошти в сумі 74373,72 грн. Також відповідно до акту прийому-передачі до договору від 05.10.2015р. [PERSON] прийняв матеріали справи 22-ц/793/20290/13, рішення апеляційного суду від 10.12.2013р., копію виконавчого листа №2308/1754/2012, матеріали виконавчого провадження. Ухвалою господарського суду Черкаської області від 06.10.2015р. затверджено звіт ліквідатора банкрута від 11.09.2015р. №02-17/396 про проведення ліквідаційної процедури банкрута та доданий до нього ліквідаційний баланс станом на 11.09.2015р. Прийнято рішення про ліквідацію юрособи ТОВ «ТВП «Пересвіт». Провадження по справі припинене. Крім того, ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03.12.2015 по справі № 2308/1754/2012 задоволено заяву [PERSON] про заміну сторони виконавчого провадження, - стягувача ТОВ «Торгівельно-виробниче підприємство «Пересвіт» - на [PERSON] . Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14.02.2020р. №22-ц/821/534/20 апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Куксюка А.Л. на ухвалу від 03.12.2015р. залишено без руху. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 02.03.2020р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] адвоката Куксюка А.Л. на ухвалу від 03.12.2015р. 02.06.2017 подано заяву про початок примусового виконання виконавчого листа по справі №2308/1754/2012 від 11.01.2014. 12.06.2017 старшим державним виконавцем Канівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Черкаській області Кизим Ю.О винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №54108093 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] завданої шкоди та витрат в сумі 458532,00 грн. Відповідно до інформації про юридичну особу МЮУ, ТОВ «ТВП «Пересвіт» припинено, про що свідчить запис 10241170007001062. Крім того, у цій довідці зазначено, що види діяльності підприємства були: лісопильне та стругальне просочування деревини, посередництво в торгівлі деревиною та будматеріалами, оптова торгівля деревиною, оптова торгівля будматеріалами, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту, роздрібна торгівля іншими непродовольчими товарами , інші види оптової торгівлі. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Як передбачено частинами 1 та 2 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Як передбачено частинами 1 та 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до частини 1 статті 627ЦК, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості . Загальні положення про договір визначені розділом ІІ глави 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні положення про правочин, в т.ч. договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу 1У ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.ч. 1, 4 ст.202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону передбачені параграфом 2 глави 16 розділу ІУ книги першої ЦК України. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст. 517 ЦК). Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Відповідно до статті 350 Господарського кодексу України банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Правове регулювання договору факторингу передбачене главою 73 ЦК України (ст.ст. 1077-1086). Поняття договору факторингу встановлене ч. 1 ст. 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу, відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Отже, аналіз статей 512, 1077 Цивільного кодексу України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу. Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення. Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). При розмежуванні зазначених договорів за формою їх вчинення слід враховувати, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг згідно з пунктом 3 частини 1 статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Відмінність зазначених договорів за суб`єктним складом полягає в тому, що відповідно до статей 2, 512 - 518 Цивільного кодексу України за договором відступлення права вимоги учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Аналіз частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України, частини 5 статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" свідчить про те, що суб`єктний склад договору факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частини 2 статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська (фінансова) установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частини 3 статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У розумінні пункту 11 частини 1 статті 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою. Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17, від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17, від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17. За результатами розгляду даної цивільної справи, суд вважає помилковими твердження позивача про те, що між ТОВ «ТВП «Пересвіт» та [PERSON] 05.10.2015р. був укладений договір факторингу та при укладанні цього договору мали місце порушення вимог законодавства, про які зазначено у позовній заяві та під час розгляду справи. Так, встановлено, що під час здійснення господарської діяльності підприємства [PERSON] були отримані грошові кошти в касі для придбання продукції, за що він не відзвітувався перед підприємством про витрату цих коштів, як і не вніс ці кошти до каси підприємства. Крім того, за рішенням апеляційного суду встановлено, що продукція, на придбання якої [PERSON] отримав кошти, не була закуплена та не передана до підприємства, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 4575600грн. Саме ця заборгованість і була стягнута з [PERSON] на користь ТОВ «ТВП «Пересвіт», а в подальшому до [PERSON] , відповідно до договору про відступлення права вимоги від 05.10.2015р., перейшло право вимоги у зобов`язанні по стягненню боргу з [PERSON] в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На думку суду, жодних підстав для застосування до даних правовідносин положень постанови ВП ВС від 11.09.2018р. у справі №909/968/16, немає, оскільки судом вирішувався спір про визнання недійсним договору відступлення права вимоги щодо здійснення кредитних операцій за кредитним договором, договором іпотеки. В даному ж випадку, предметом доказування є визнання недійсним договору відступлення права вимоги щодо зобов`язання по стягненню заборгованості, яка виникла під час здійснення підприємством господарської діяльності. Тобто, на момент укладення договору від 05.10.2015р. позивач [PERSON] мав невиконані зобов`язання перед ТОВ «ТВП «Пересвіт», а тому останнє мало право відступити право вимоги [PERSON] . Крім того, як зазначалося вище, ТОВ «ТВП «Пересвіт» було визнано банкрутом та відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру, тож з цього моменту підлягає до застосування положення законодавства про банкрутство, до якого, на момент укладення договору, належав Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Згідно із положеннями ч. 1 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури продаж майна допускається в порядку, передбаченому цим Законом. Порядок реалізації майна боржника регулюється положеннями ст. 44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якої після проведення інвентаризації та оцінки майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута такими способами: проведення аукціону; продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі. Вибір способів продажу активів здійснюється ліквідатором з метою забезпечення його відчуження за найвищою ціною. Частина 2 ст. 44 цього Закону вказує, що ліквідатор організовує проведення аукціону з продажу активів банкрута з урахуванням вимог цього Закону. На аукціоні можуть продаватися:основні засоби (нерухомість, незавершене будівництво, транспортні засоби, будівельні матеріали тощо); відокремлений структурний підрозділ банкрута як частина цілісного майнового комплексу; необоротні активи банкрута; дебіторська заборгованість на умовах договору про відступлення права вимоги банкрута. Ліквідатор має право самостійно проводити торги на аукціоні відповідно до законодавства або залучити на підставі договору організатора аукціону - юридичну особу, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги. Організатор аукціону не може бути заінтересованою особою стосовно кредитора чи боржника. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у ліквідатора банкрута виникла можливість реалізувати таке майно безпосередньо фізичним та юридичним особам, якою і став [PERSON] за договором від 05.10.2015. Крім того, за загальним правилом заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Також встановлено, що положення договору від 05.10.2015р., містять застереження щодо заборони відступати право вимоги за ним без згоди позивача [PERSON] . Отже, прийняте судове рішення по цій справі відповідає висновкам постанови ВС від 03.04.2019р. у справі № 910/9828/17. Крім того, згідно із положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в ньому відсутні положення, які б вказували на необхідність повідомлення боржника, у якого наявна непогашена заборгованість перед банкрутом, про відступлення права вимоги. Таким чином, суд приходить до висновку, що із встановлених правовідносин не вбачається, що укладенням договору відступлення права вимоги від 05.10.2015р. було якимось чином порушено права та/чи інтереси позивача. Даний договір не має ознак договору факторингу, укладений з дотриманням норм законодавства і не порушує права та інтереси позивача, який не був стороною цього договору. Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність на момент його вчинення фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи відповідні позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору. На думку суду, позивач, як особа, яка не є стороною правочину, крім недоведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, також не доказав суду факту порушення вчиненням такого правочину його прав та законних інтересів. Також, за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вирішення питання про застосування строків позовної давності, враховуючи доводи відповідача. Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). В даному випадку, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, а тому їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed