Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд стягнути солідарно на його користь з [PERSON] та ФОП [PERSON] грошові кошти у сумі 201000,00 грн. основного боргу, 146978,02 грн. інфляційних втрат, 34417,80 грн. 10% річних, 20100,00 грн. штрафу, 71803,74 грн. пені, а всього 474299,56 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 липня 2013 року між ТОВ «Тропік», як продавцем та ФОП [PERSON], як покупцем укладено договір поставки товару, згідно якого продавець передав у власність покупця лимони у кількості 22 972,97 кг. на загальну суму 255 000 грн. 00 коп. Обовязок, щодо оплати купленого товару ФОП [PERSON] виконала частково на суму 54\~000,00 грн. Станом на 25.03.2015 року основна сума заборгованості ФОП [PERSON] становить 201000,00 гривень. 15 липня 2013 року між ТОВ «Тропік» та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобовязується перед ТОВ «Тропік» відповідати за виконання ФОП [PERSON] по зобовязанню з оплати поставленого товару, що виник за договором поставки від 01.07.2013р. Позивач вказує, що відповідальність [PERSON] є солідарною. 24.03.2015 року позивач набув права вимоги до ФОП [PERSON] та [PERSON] на підставі відповідного договору уступки права вимоги, а тому має право вимагати від відповідачів солідарного виконання своїх договірних зобовязань. Окрім того, ФОП [PERSON] суттєво прострочила виконання своїх зобовязань з оплати товару, а тому з відповідачів підлягають до стягнення інфляційні втрати та відсотки річних за несвоєчасне виконання зобовязань, а також неустойка, що передбачена договором поставки від 01 липня 2013 року. Відповідач ФОП [PERSON] подала письмові заперечення проти позову. У даних запереченнях зазначає, що договір поруки від 15 липня 2013 року не був направлений на реальне настання правових наслідків, а є направленим на зміну підвідомчості та підсудності розгляду спору. ФОП [PERSON] взагалі не знайома із [PERSON] і малоймовірним є те, щоб хтось без підстав поручався за неї. Окрім того, вказує що примірник договору поставки від 01 липня 2013 року, а саме п. 2.2. договору, що наданий позивачем містить дописку в частині строку оплати за поставлений товар, зокрема там дописано вручну 10 днів. Проте, як вбачається з примірника договору поставки, який наявний у ФОП [PERSON] там відсутній строк оплати придбаного товару. З огляду на це, відповідач вважає, що до вказаних правовідносин судом слід застосувати ч. 2 ст. 530 ЦК України, а тому у випадку доведення факту переходу до позивача прав нового кредитора за договором поставки він вправі вимагати здійснення оплати за поставлений товар, однак не праві вимагати сплати неустойки та сум, передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки прострочення оплати товару покупцем не було. Окрім наведеного, відповідач ФОП [PERSON] зазначає, що вона не отримувала доказів переходу права вимоги до позивача, а тому не зобовязана була сплачувати позивачу оспорювані грошові кошти. Відповідач [PERSON] подав письмові заперечення проти позову. У даних запереченнях зазначає, що договором поруки від 15 липня 2013 року не встановлено строку дії поруки, а тому в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України його обовязки з поруки на даний час є припиненими, а позов [PERSON] до нього задоволенню не підлягає. В судове засідання позивач зявився, позов підтримав з підстав наведених у ньому, вказав, що не заперечує на достовірності примірника договору поставки від 01 липня 2013 року, що наданий для огляду в судовому засіданні ФОП [PERSON] Крім того, позивач додатково зазначив, що згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України у ФОП [PERSON] обовязок по оплаті товару виник в момент його прийняття, що не дає підстав для застосування ч. 2 ст. 530 ЦК у даному спорі. Відповідач ФОП [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання зявились. Позовні вимоги визнали в частині стягнення основного боргу. В частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, відсотків річних, штрафу та пені позовні вимоги заперечували. Вказали, що відповідач не порушував своїх зобовязань, як перед старим кредитором, так і перед новим кредитором, оскільки договором поставки не визначено строку оплати за поставлений товар, що унеможливлює стягнення із відповідача відсотків річних, інфляційних втрат та неустойки. Окрім того, представник відповідача зазначив, що відповідач не отримував повідомлень про заміну кредитора від позивача, а також в матеріалах справи відсутні належні докази розміру показників інфляції та облікової ставки НБУ, що унеможливлює стягнення з відповідача, як інфляційних втрат, так і пені. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, не скористався правом на участь у судовому засіданні, про причини своєї неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи. 01 липня 2013 року між ТзОВ «Тропік» (постачальник) та ФОП [PERSON] (покупець) укладено Договір поставки товару № 01/07-13. Відповідно до п. 1.1. даного договору постачальник зобовязується передати у власність покупця товар у визначеній кількості, відповідної якості та за узгодженою ціною в порядку і строки, встановлені Договором, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар. 15 липня 2013 року, на виконання умов договору № 01/07-13, ТОВ «Тропік» передало у власність ФОП [PERSON] лимони у кількості 22972,97 кг. на загальну суму 255 000 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 402993 від 15.07.2013 року, яка підписана та скріплена печатками сторін договору. Обставини укладення договору поставки, обставини продажу та відвантаження товару, обставини прийняття товару ФОП [PERSON] сторонами визнаються. Як вбачається з п. 2.2. договору поставки товару № 01/07-13 від 01.07.2013 року (примірник відповідача ФОП [PERSON]Й.) строк оплати за поставлений товар є невизначений сторонами у договірному порядку. Сторонами визнаються обставини часткової оплати ФОП [PERSON] за поставлений товар у сумі 54000,00 грн. та наявність неоплаченої частини товару на суму 201000,00 грн. Згідно п. 7.2 договору поставки за необґрунтовану відмову в оплаті вартості переданого товару, а також невчасну або неповну оплату товару, покупець зобовязаний сплатити штрафну неустойку (пеню) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період невиконання або неналежного виконання покупцем зобовязань по оплаті товару, за кожен день прострочення, від вартості неоплаченого товару. Нарахування пені проводиться протягом всього строку прострочення виконання зобовязання незалежно від його тривалості. Відповідно до п. 7.3 договору поставки № 01/07-13 від 01.07.2013р., при простроченні оплати вартості переданого покупцеві товару більш ніж на 15 (п'ятнадцять) календарних днів з дати настання терміну оплати поставленого товару, Покупець сплачує Постачальнику штрафну неустойку у розмірі 10% (десять відсотків) від вартості неоплаченого товару. Відповідно до п. 7.4 цього договору, покупець зобовязаний сплатити постачальнику суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних від простроченої суми. 15 липня 2013 року між ТзОВ «Тропік» та [PERSON] укладено договір поруки № 15/07-13, відповідно до якого [PERSON] як поручитель зобовязується перед ТОВ «Тропік» відповідати за виконання ФОП [PERSON] по зобовязанню з оплати поставленого товару, що виник за договором поставки товару № 01/07-13 від 01.07.2013р. Згідно п. 3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, в тому числі за сплату заборгованості, штрафу та інших платежів. Згідно п. 4 договору поруки, поручитель несе солідарну відповідальність з ФОП [PERSON] перед кредитором. Як вбачається з п. 6 договору поруки договір діє до повного виконання сторонами свої зобовязань. Доказів визнання вказаного договору поруки недійсним у судовому порядку з підстав його фіктивності чи іншої невідповідності вимогам закону матеріали справи не містять. 24 березня 2015 року між ТОВ «Тропік» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Тропік» передав, а [PERSON] прийняв право вимоги, і став кредитором за договором поставки товару № 01/07-13 від 01.07.2013р., укладеним між ТОВ «Тропік» та ФОП [PERSON], а також кредитором за договором поруки від 15 липня 2013 року № 15/07-13. За цим договором позивач одержав право вимагати від ФОП [PERSON] та [PERSON] належного виконання всіх зобов'язань в обсязі і на умовах згідно договору поставки товару № 01/07-13 від 01.07.2013р. та договору поруки від 15 липня 2013 року. Відповідно до п. 1.3. даного договору новий кредитор одержує право вимагати від боржника та поручителя суму неустойки (штраф, пеня), суму інфляційних втрат, відсотки річних, тощо. Вказаний договір уступки права вимоги є чинним, не визнаний недійсним у встановленому порядку, спрямованим на настання правових наслідків. 16 квітня 2015 року на адресу ФОП [PERSON] позивачем надіслано повідомлення про заміну кредитора у зобовязані з оплати придбаного товару за договором поставки товару № 01/07-13 від 01.07.2013р. та договір уступки права вимоги від 24.03.2015 року. В матеріалах справи відсутні докази виконання ФОП [PERSON] обовязку з оплати товару за договором поставки товару № 01/07-13 від 01.07.2013р. на суму 201000,00 грн., як на користь первісного кредитора, так і на користь нового кредитора. Під час ухвалення рішення, суд виходив із такого. Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов'язків сторін, припинення, зміна або виникнення прав і обов'язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. З огляду на викладене, суд констатує що з моменту отримання товару за видатковою накладною № 402993 у ФОП [PERSON] виник обовязок по його оплаті. В процесі розгляду справи, відповідач ФОП [PERSON] зазначала, що оскільки договором поставки не визначено строку оплати за поставлений товар, до вказаних правовідносин слід застосовувати ч. 2 ст. 530 ЦК України, а вона є такою, що не порушувала виконання своїх зобовязань. Такі доводи не узгоджуються з вимогами закону, оскільки ч. 2 ст. 530 ЦК України не може застосовуватись до даних правовідносин. Так, згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Проте, як зазначалось відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Вказана норма є спеціальною нормою у правовідносинах, що виникають з договорів купівлі-продажу (поставки). Із наведеного вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Таким чином, загальні положення ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко визначений спеціальною нормою права, а саме ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Такого ж правового висновку, з приводу застосування ст. 530 ЦК України та ч 1 ст. 691 ЦК України дотримується і Верховний суд України у постанові від 07.10.2014 року та в постанові від 30.09.2014 року. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на те, що сторони не визначили строку оплати товару в договорі поставки № 01/07-13, зважаючи на вищевказані приписи закону та розяснення Верховного суду України, суд приходить до переконання та правового висновку, що у відповідача ФОП [PERSON] обовязок з оплати поставленого товару виник в момент його прийняття 15.07.2013 року. З указаного моменту, ТОВ «Тропік» стало кредитором по відношенню до ФОП [PERSON] і у випадку невиконання ФОП [PERSON] свого обовязку з оплати товару, кредитор вправі вимагати від боржника виконання такого обовязку. Відповідач ФОП [PERSON] не надала суду доказів оплати ТОВ «Тропік» вартості отриманого товару на суму 201000,00 грн., а тому починаючи з 15.07.2013 року вона є такою, що прострочила виконання своїх зобовязань перед ТОВ «Тропік» на вказану суму. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 7.4. договору поставки № 01/07-13 від 01.07.2013р. ФОП [PERSON] зобовязана сплатити належному кредитору суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції та 10 відсотків річних за увесь період прострочення виконання зобовязань. Перевіривши поданий позивачем розрахунок відсотків річних та інфляційних втрат, з огляду на відсутність відмінного розрахунку відсотків річних та інфляційних втрат зі сторони відповідачів, суд вважає його правильним, розмір 10 % річних, що підлягає сплаті ФОП [PERSON] належному кредитору становить 34417,80 грн., розмір інфляційних втрат становить 146978,02 грн. Крім того, відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З огляду на це, враховуючи п. 7.2., 7.3. договору № 01/07-13 від 01.07.2013р. ФОП [PERSON] зобовязана сплатити належному кредитору також штраф (десять відсотків від вартості неоплаченого товару) та пеню (подвійна облікова ставка НБУ від вартості неоплаченого товару за увесь час прострочення) за несвоєчасне виконання своїх зобовязань з оплати товару. Перевіривши поданий позивачем розрахунок штрафу та пені, з огляду на відсутність відмінного розрахунку зі сторони відповідачів, суд вважає його правильним, розмір штрафу становить 20100,00 грн., а розмір пені - 71803,74 грн. Суд зазначає, що з урахуванням доказів, які наявні в матеріалах справи, а саме договору уступки пава вимоги, повідомлення про заміну кредитора у зобовязанні, доказів надіслання та отримання вказаного повідомлення ФОП [PERSON], часткового визнання нею позовних вимог позивач вправі вимагати від ФОП [PERSON] виконання обовязків, щодо оплати вартості придбаного товару та виконання обовязків, що виникли внаслідок порушення ФОП [PERSON] зазначених зобовязань (сплату річних, інфляційних втрат, неустойки). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України підставою для заміни кредитора у зобов'язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. З огляду на наявний в матеріалах справи договір уступки права вимоги, з огляду на умови цього договору ФОП [PERSON] зобовязана виконати обовязок з оплати поставленого товару, обовязок сплати річних, інфляційних втрат, пені та штрафу на користь нового кредитора позивача у справі, а тому вказані суми підлягають стягненню з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача у судовому порядку. Не заслуговують на увагу доводи ФОП [PERSON] про неотримання нею доказів переходу права вимоги до позивача, оскільки такі доводи спростовуються зібраними по справі доказами, а саме фіскальним чеком, роздруківкою з офіційного сайту Укрпошти, а також описом вкладеного в цінний лист ф. 107 (арк. справи № 71 73), частковим визнанням позову ФОП [PERSON] Більше того, відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. ФОП [PERSON] не надано суду доказів виконання своїх зобовязань первісному кредитору. Участь ФОП [PERSON] в розгляді даної судової справи, отримання ФОП [PERSON] копії позовної заяви у даній справі, де в додатках зазначається відповідний договір про уступку права вимоги, подання відповідних письмових заперечень у яких ідеться про договір про уступку права вимоги додатково свідчить про її обізнаність про перехід права вимоги до позивача. Крім того, суд зазначає, що момент обізнаності ФОП [PERSON] про уступку права вимоги та сам факт такої обізнаності, за відсутності факту виконання зобовязань первісному кредитору не має правового значення у справі, оскільки тільки за наявності належного виконання боржником свого зобовязання первісному кредитору і відсутності факту повідомлення боржника про нового кредитора, позовні вимоги нового кредитора не підлягатимуть до задоволення. Що стосується покликань представника відповідача на ту обставину, що в матеріалах справи немає доказів розміру індексу інфляції та облікової ставки НБУ, що унеможливлює задоволення позову про стягнення із відповідача суми боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції та пені, то тут суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Відповідно до п. 3.4. Постанови Національного банку України від 18.08.2004 N 389 «Про затвердження Положення про процентну політику Національного банку України» національний банк здійснює оприлюднення облікової ставки, затвердженої постановою Правління Національного банку, через засоби масової інформації. Постановами Національного банку України № 102 від 21.03.2012 р., № 209 від 06.06.2013 р., № 315 від 09.08.2013 р., № 212 від 14.04.2014 р., 417 від 15.07.2014 р., № 719 від 12.11.2014 р., № 81 від 04.02.2015 р., № 154 від 02.03.2015 р. затверджено облікову ставку НБУ за період наявності заборгованості відповідача. Вказані постанови НБУ оприлюднені у встановленому законом порядку. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з ФОП [PERSON] основної суми боргу, інфляційних втрат, відсотків річних, штрафу та пені є підставними та підлягають до задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON], то вирішуючи спір в цій частині, суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1\~ст. 252 ЦК України). Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст.252 ЦК України). Як вбачається з п. 6 договору поруки укладеного 15 липня 2013 року між ТзОВ «Тропік» та [PERSON] № 15/07-13 договір діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Суд зазначає, що така умова договору поруки про його дію до повного виконання сторонами своїх зобов'язань не є встановленим сторонами строку припинення дії поруки, оскільки не узгоджується з ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. За таких обставин у кредитора виникло право вимоги до поручителя з 15.07.2013 року, тобто з дня настання обовязку виконання основного зобовязання і таке право існувало протягом наступних шести місяців. Доказів звернення кредитора до поручителя у встановлений законом шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобов'язання (15.07.2013 року) із вимогою про необхідність виконання зобовязання матеріали справи не містять. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються. З огляду на викладене, порука визначена договором № 15/07-13 припинились 15.01.2014 року, а тому позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів з поручителя не підлягають до задоволення. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial