Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] 14.03.2012 року було укладено договір б/н, за яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка станом на 12.09.2018 року становить 34493,50 гривень, із яких: 1382,86 гривень - заборгованість за кредитом, 812,24 гривень - заборгованість по сплаті процентів, 30179,66 грн. - заборгованість за пенею, 500 грн. фіксованого штрафу та 1618,74 грн. - процентної складової штрафу. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив застосувати до вимог позивача позовну давність, оскільки він востаннє вносив кошти на погашення боргу в травні 2015 року. У відповіді на відзив позивач заперечив проти застосування наслідків спливу позовної давності до його вимог, оскільки кінцевий строк повернення кредиту співпадає зі строком дії кредитної картки, а перевипущена відповідачу кредитна картка має строк дії до кінця травня 2018 року. Відповідач в судовому засіданні підтримав поданий ним відзив на позов, просив застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності, заперечив, що протягом трьох років, що передували зверненню позивача до суду з позовом, він здійснював погашення по кредиту. Ухвалою суду від 26.03.2019 року у позивача витребувано виписку по рахункам відповідача за період з травня 2015 року по березень 2016 року. У визначений в ухвалі суду строк позивач вимог ухвали не виконав, не повідомивши про причини. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості; анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 14.03.2012 року; Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; Витяг з Умов і правил надання банківських послуг; довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 15.02.2019 року №30.1.0.0/2-20180930/38; копію реєстру відправлених позовів за 30.09.2018 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 14.03.2012 року між АТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] було укладено договір, за яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді кредитного ліміту по платіжній картці в сумі 2000 грн. з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік від суми залишку заборгованості. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Заборгованість відповідача згідно з розрахунками позивача станом на 12.09.2018 року становить 34493,50 гривень, із яких: 1382,86 гривень - заборгованість за кредитом, 812,24 гривень - заборгованість по сплаті процентів, 30179,66 грн. - заборгованість за пенею, 500 грн. фіксованого штрафу та 1618,74 грн. - процентної складової штрафу. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526; 530 ч.1; 1054 ч.1 ЦК України, ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність". Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Таким чином діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання виконання зобов`язання за вищезазначеним договором. При цьому, сторони договору визначили, що кредит має повертатись шляхом здійснення щомісячних платежів, таким чином сторони встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань по внесенню щомісячних платежів, які є складовими частинами зобов`язання позичальника по оплаті кредиту. Відповідач просив застосувати до вимог банку позовну давність. За ст. 256-257 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (при цьому, позивачем не надано на розгляд суду даних щодо збільшення строків позовної давності за відповідним письмовим договором, підписаним сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки сторони договору визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника щодо щомісячного погашення кредитної заборгованості, які деталізують обов`язок відповідача повернути весь борг частинами, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного щомісячного платежу, тому і початок перебігу строку позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення позичальником строку його погашення. Такі висновки суду випливають з позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки та позивачем не надано суду доказів, що сторони відповідним письмовим договором, підписаним обома сторонами, збільшили строк позовної давності щодо стягнення нарахованого боргу, на що вказує правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року в справі № 6-757цс15. За такого, строк позовної давності для вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14.03.2012 року є загальним та становить три роки. Відповідно до наданого позивачем розрахунку за останні три роки до дня звернення позивача до суду з позовом (з 30.09.2015 року по 30.09.2018 року) на погашення заборгованості вказаний один платіж 03.02.2016 року в сумі 49,88 грн. При цьому, відповідач заперечив, що здійснював вказану оплату, крім того, вказаний платіж є нехарактерним для внесення позичальником чергового платежу чи погашення позичальником заборгованості, оскільки внесений з копійками. Це викликало сумнів у суду в добросовісному здійсненні сторонами своїх процесуальних прав в наданні та повідомленні суду повних та достовірних відомостей, у зв`язку з чим судом у відповідності до ч.7 ст. 81 ЦПК України 26.03.2019 року винесено ухвалу про витребування у позивача виписки по рахункам відповідача за період з травня 2015 року по березень 2016 року у строк до 03.05.2019 року, копія вказаної ухвали отримана позивачем 09.04.2019 року, проте у визначений в ухвалі суду строк позивач вимог ухвали не виконав, не повідомивши про причини такого невиконання. Відповідно до ч.10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. За такого, суд відмовляє у визнанні тієї обставини, що саме відповідачем 03.02.2016 року був здійснений платіж в сумі 49,88 грн. та що вказаний платіж свідчить про визнання відповідачем боргу, у зв`язку з цим факт зарахування позивачем вказаного платежу не є підставою для переривання перебігу строку позовної давності. Позивач звернувся до суду з даним позовом 30.09.2018 року, тому заборгованість за тілом кредиту та невнесені щомісячні платежі до 30.09.2015 року є такими, що заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач. З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 12.09.2018 року (колонка «Витрати клієнтом кредитних коштів») слідує, що відповідач востаннє користувався кредитним лімітом 22.06.2015 року, що перевищує трирічний строк з дня звернення позивача до суду з позовом, тому вся заборгованість за тілом кредиту в сумі 1382,86 грн. не може бути стягнута через пропуск строку позовної давності. З наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 12.09.2018 року (колонки «Нараховано відсотків на заборгованості за кредитом» та «Сальдо за нарахованими відсотками») слідує, що за останні три роки до дня звернення позивача до суду з позовом та в межах заявлених позовних вимог та періодів (з 30.09.2015 року по 12.09.2018 року) відповідачу нараховувались проценти лише за період з 30.09.2015 року по 31.01.2016 року включно на загальну суму 518,72 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в межах строку позовної давності на погашення процентів за користування кредитом. З розрахунку та тексту позову слідує, що нарахована сума пені становить 30179,66 гривень, що більш, ніж у п`ятдесят разів перевищує розмір збитків, що виникли внаслідок неналежного виконання зобов`язання відповідачем (суми процентів, які підлягають стягненню в межах строку позовної давності), що суперечить положенням ч. 3 ст. 509 ЦК України в частині розумності та справедливості зобов`язання з врахуванням того, що відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. З рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2013 р. по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 липня 1996 р. слідує, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання необґрунтованих додаткових прибутків кредитора. Також, з наданого позивачем розрахунку слідує, що в межах року перед пред`явленням позову до суду позивачем нараховано відповідачу 17173,76 грн. пені (колонки «Нараховано пені за прострочене зобов`язання» та «Пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.»), при цьому, з цього ж розрахунку слідує, що нарахована раніше пеня додавалась до інших складових заборгованості і на неї в подальшому також нараховувалась пеня (колонки «Складова заборгованості за наданим кредитом» та «Заборгованість за наданим кредитом»), що не відповідає вимогам закону, тому суд визнає наданий позивачем розрахунок пені необґрунтованим. Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За такого, оскільки розмір неустойки (пені) в даному випадку явно не співмірний розміру заподіяних збитків та з врахуванням описаних вище мотивів та принципів, суд вважає за необхідне зменшити суму пені до 500 грн. З розрахунків позивача слідує, що процентна складова штрафу в розмірі 5% розрахована позивачем з суми боргу за тілом кредиту, пенею та процентами, при цьому, оскільки судом вище зазначено, що тіло кредиту не може бути стягнуте, а до стягнення підлягає менша сума процентів та пені, то має бути перерахований і розмір процентної складової штрафу. Таким чином, відповідно до запропонованих банком принципів розрахунку процентної складової штрафу її розмір становить (518,72 грн. + 500 грн.) = 1018,72 х 5 % = 50,94 грн. У зв`язку з цим, позов підлягає частковому задоволенню - з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 14.03.2011 року станом на 12.09.2018 року в сумі 1569,66 грн., з яких: 518,72 гривень - заборгованість по сплаті процентів, 500 грн. - заборгованість за пенею, 500 грн. фіксованого штрафу та 50,94 грн. - процентної складової штрафу. Оскільки матеріалами справи доведено порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду та відповідач є стороною, котра порушила договірні зобов`язання, а сплачений позивачем розмір судового збору відповідає мінімальній ставці, визначеній законом на час звернення до суду з позовом, - з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті мінімальної ставки судового збору за даною категорією спорів в сумі 1762 грн., оскільки в незалежності від ціни позову позивач при зверненні до суду з позовом мав би сплатити саме вказану суму судового збору.

Outcome: partial