Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю « Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача та витребування безпідставно здобутого майна. В суді змінивши позовні вимоги вказує, що 18 липня 2015 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» був укладений договір фінансового лізингу № 000039 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль Kia Sportage FL. Відповдіно до умов договору лізингодавець взяв на себе зобов»язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Того ж дня, не прочитавши умови договору, позивач здійснила платіж у розмірі 286020 грн на рахунки ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО», проте предмет лізингу їй передано не було, що спричинило порушення її прав та законних інтересів як споживача. Посилаючись на те, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують її права як споживача, укладений шахрайським та грабіжницьким способом, застосувавши нечесну підприємницьку діяльність з боку відповідача, просить на підставі статей 215, 216, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 227, ч.2 ст.799, 628, 806 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України від 16 грудня 1997 року «Про фінансовий лізинг» просить визнати зазначений договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача 143010 грн. сплачених нею коштів. В суді позивач позов підтримала, просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що підписавши спірний договір позивач підтвердила, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору; позивач мала чітке волевиявлення на уклдаення договору, оскільки сплатила лізингові платежі згідно квитанції № 0.0.411484271.1 від 20.07.2015 року та платіжного доручення № 1 від 04.08.2015 р із призначенням платежу : платіж згідно договору івнансового лізингу від 18.07.2015 р; сторонами погоджений обсяг прав та обов»язків і їх не співмірність встановлена законодавством та погоджена з позивачем; Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи в повному обсязі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 18 липня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір Фінансового лізингу № 000039 з додатками, згідно якого предметом лізингу є автомобіль марки Kia Sportage FL, об»єм двигуна 1,7, тип КПП механіка. Відповдіно до умов договору лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати предмет лізингу у власність(отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фананмсового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства(п.1.2, 1.3 договору). Лізингоодержувач зобов»язаний до отримання предмету лізингу на умовах та у порядку, передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі.(п.3.3.1 договору). У встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору, а також компенсувати витрати Лізингодавця, пов»язані з реєстрацією предмету лізингу в відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів(п.3.3.3 договору). Лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках(п.3.4.3 договору). Сторони погодились, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 19 457,14 доларів США з урахуванням ПДВ, що за курсом НБУ еквівалентно 476 700,00 грн (п.8.2 договору). Авансовий платіж складає частину вартості предмету лізингу в розмірі 50% від вартості предмету лізингу, зазначеного у договорі та у специфікації ( п.9.1 договору). Кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення,яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку : адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу(п.9.7 договору). Комісія за передачу предмету лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу ( п.9.8 договору). Лізинговий платіж сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат (Додаток № 3 до договору) і становить 302,91 долари США, що за курсом НБУ еквівалентно 7 421,38 грн( п.10.1 договору). Як вбачається із матеріалів справи графік погашення вартості предмету лізингу, погоджений торонами, є додатком № 1. Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненю підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, , 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає(п.12.1 договору). В інших випадках, не передбачених даним договором, лізингоодержувач має право розірвати даний договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання (п.12.1 договору). Згідно ст. 806 ЦК за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договор, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору.. На виконання умов зазначеного договору, згідно квитанції 0.0.411484271.1 від 20.07.2015 року позивачем на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» сплачений платіж в сумі 50 000 грн (авансовий платіж). Платіжним дорученням № 1 від 4 серпня 2015 року [PERSON] сплатила на рахунок відповідача платіж в розмірі 236 020,00 грн згідно договору фінансового лізингу. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказала, що договір фінансового лізингу № 000039 від 18.07.2015 року є недійсним в силу того, що порушує її права як споживача, тобто всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; містить несправедливі умови. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України);по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про:- виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону); - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до п. 10.5 договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Пункт 10.15 договору, за своїм змістом, теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі, а в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Згідно з п. 10.13 договору розмір лізингової плати може індексуватися залежно від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця, збільшенням або зменшенням податків та змінами ситуації на грошовому ринку. Також, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено. Отже, із змісту спірного договору фінансового лізингу від 18.07.2015 року, укладеного між сторонами, вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Разом з тим, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, тому пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України, і тому такі умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими. Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, які мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, і у суду відсутні відповідні мотиви для відступлення від даної правової позиції. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"ст. 1,4, 5, 7 до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Оскільки лізингова компанія належить до фінансової установи, яка здійснює діяльність спрямовану на залучення фінансових активів та їх адміністрування для придбання товарів у групах, тобто надає фінансові послуги, тому на думку суду потребує наявності відповідної ліцензії. Крім того, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми цивільного кодексу які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст.799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.216 ЦК Україниу разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п. 10 цієї ж Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що правомірною також є вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 143 010 грн. сплачених нею як адміністративний платіж, оскільки вказане відповідає вимогам ч. 1 ст. 216 ЦК України.. Враховуючи вимоги ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" на користь держави підлягає стягненню 1102 грн. 40 коп. суд ового збору.

Outcome: approved