Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд прийняти рішення, яким розподілити спільне сумісне майно між нею, [PERSON] та [PERSON], виділивши [PERSON] у власність автомобіль марки «ВАЗ-211540», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], телевізор «JVC», холодильник «Whirlpool», мікрокомпонентну аудіо-систему «Sony», мікрохвильову піч «Panasonic» та набір меблевого гарнітуру, стягнувши з [PERSON] на її користь грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у сумі 35 261, 27 гривень, а також судові витрати . В подальшому в судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги уточнила, від поділу предметів хатньої обстановки, зокрема: телевізора «JVC», холодильника «Whirlpool», мікрокомпонентної аудіо-систему «Sony», мікрохвильової печі «Panasonic» та набору меблевого гарнітуру відмовилася, а просить суд визнати автомобіль марки «ВАЗ-211540», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зареєстрований на [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Провести поділ спільного майна подружжя між нею та [PERSON], визнавши за [PERSON] право власності на автомобіль марки «ВАЗ-211540», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], стягнувши з [PERSON] на її користь ? частину вартості вказаного автомобіля, що становить суму в 39 660 (тридцять дев'ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 80 копійок та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь понесені нею судові витрати в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 61 коп. за сплату судового збору, 1487 (одну тисячу чотириста вісімдесят сім) гривень 81 коп. за оплату проведення судової авто товарознавчої експертизи, 25 259 (двадцять п'ять тисяч двісті п'ятдесят дев'ять) гривень за надання правової допомоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні подала зустрічну позовну заяву в інтересах відповідача [PERSON], в якій просить суд прийняти позовну заяву та розглянути її в одному провадженню з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, поділити нерухоме майно між подружям, виділити [PERSON] квартиру в м. Києві та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] пральну машину «Індезіт», підвіс, душову кабіну, унітаз, умивальник, дзеркало, водо змішувач, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні подружжя, стягнути судові витрати. Вказана зустрічна позовна заява прийнята до провадження з метою її розгляду в одному провадженні з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримують і просять суд позов [PERSON] задоволити повністю. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] просять відмовити. Заявлені вимоги обгрунтовують тим, що з 26 липня 2003 року до 20 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі ними за власні кошти було придбане майно: телевізор «JVC», холодильник «Whirlpool», мікрокомпонентну аудіо-систему «Sony», мікрохвильову піч «Panasonic», набір меблевого гарнітуру, а також автомобіль марки ВАЗ-211540, який 17.11.2007 року був зареєстрований в Золотоніському ВРЕР на ім'я [PERSON] Після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] без її згоди в січні 2014 року здійснив відчуження автомобіля марки ВАЗ-211540, гр. [PERSON], чим порушив її право, як власника спільно нажитого майна. Так, як спірний автомобіль перебуває у користуванні третіх осіб, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь ? частку вартості автомобіля. Від поділу предметів хатньої обстановки відмовляється. Крім того стверджує, що перебуваючи в шлюбі, вона 20 грудня 2003 року отримала в дар від своєї баби, [PERSON], будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] Черкаської області. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 лютого 2004 року власником спірного будинковолодіння на підставі договору дарування від 20 грудня 2003 року є вона і ніхто інший, стверджує, що домоволодіння було подароване їй особисто, а не на користь сім'ї, як стверджують представники відповідача [PERSON] Також стверджує, що ніякого капітального ремонту в будинку, що знаходиться в [ADDRESS] вона з відповідачем [PERSON] не проводили, так як більшу частину шлюбного життя вони прожили в м. Києві. Про те, що на ім'я відповідача придбавалися якісь будівельні матеріали та пральна машина «Індезіт», підвіс, душова кабіна, унітаз, умивальник, дзеркало, водо змішувач їй нічого не відомо і де вказані речі знаходяться на даний час вона не знає. Що стосується частки житлового будинку в [ADDRESS], пояснює, що власником вказаної частини житлового будинку є гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу часток у спільній частковій власності від 27.02.2013 року. Вона до вказаного будинку ніякого відношення не має. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] заявлені позовні вимоги в інтересах позивача [PERSON] підтримала і просить суд зустрічний позов задоволити повністю. В позові [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовити. Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що сторони по справі знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 26 липня 2003 року до 20 квітня 2013 року. За період перебування у шлюбі позивачка [PERSON] 20 грудня 2003 року отримала в дар від своєї баби, [PERSON], будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] Вказане будинковолодіння було подароване [PERSON] не тільки позивачці [PERSON], а дар був вчинений в інтересах сім'ї, а тому вказане будинковолодіння повинне бути визнане спільною сумісною власністю сторін, в даному випадку сторін по справі. Крім цього, з часу отримання спірного будинковолодіння в дар, за рахунок спільних коштів сторін та спільної праці, будинковолодіння значно збільшилося в своїй ціні, а тому вважає, що є підстави визнати його спільною сумісною власністю подружжя. Також сторони за час спільного проживання придбали пральну машину «Індезіт», підвіс, душову кабіну, унітаз, умивальник, дзеркало, водо змішувач, які просить суд залишити у власності у позивачки [PERSON], стягнувши належну частку на користь [PERSON] в грошовому виразі. Крім цього сторони за час проживання у шлюбі накоплювали гроші на покупку квартири в м. Києві. Після розірвання шлюбу, позивачка [PERSON] забрала накоплені гроші та придбала в [ADDRESS] житловий будинок, який зареєструвала на свою матір. Вважає, що вказаний будинок також повинен бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, та поділити його в рівних частках між сторонами по справі. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] просить суд поділити майно між його сином [PERSON] та бувшою невісткою [PERSON] згідно закону. Суд, вислухавши доводи сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні доведено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 26 липня 2003 року до 20 квітня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданих у відділі реєстрації актів цивільного стану Драбівського районного управління юстиції у Черкаській області. 2 червня 2007 року між ЗАТ «Черкаси-Лада» та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу автомобіля марки ВАЗ-211540, двигун № [NUMBER], кузов № [NUMBER], вартістю 44 500,00 грн., який 17.11.2007 року був зареєстрований в Золотоніському ВРЕР на ім'я [PERSON], що підтверджується даними договору купівлі-продажу від 2 червня 2007 року та даними облікової картки приватного транспортного засобу від 17.11.2007 року. Перебуваючи в шлюбі, позивачка [PERSON] 20 грудня 2003 року отримала в дар від своєї баби, [PERSON], будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджується договором дарування будинковолодіння, посвідченим приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області від 20 грудня 2003 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 лютого 2004 року власником спірного будинковолодіння на підставі договору дарування від 20 грудня 2003 року є позивачка [PERSON], форма власності - приватна. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору про поділ будинковолодіння, яке розташоване по [ADDRESS], яке позивачка [PERSON] отримала в дар 20 грудня 2003 року суд виходить з вимог ч. 1 ст. 24 КпШС України, що була чинною на час виникнення правовідносин сторін, в якій зазначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.1998, № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. За таких обставин, суд вважає, що спірне будинковолодіння, яке розташоване по [ADDRESS], яке позивачка [PERSON] отримала в дар 20 грудня 2003 року є її особистою власністю, так як будь-яких доказів на час розгляду справи в суді, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя, чи їх обох, в судовому засіданні надано не було. Суд вважає, що вимоги представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя та її поділ між сторонами частки придбаного житлового будинку в [ADDRESS], є безпідставними, так як згідно даних Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником вказаного житлового будинку є гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу часток у спільній частковій власності від 27.02.2013 року. Не надано позивачем за зустрічним позовом [PERSON] та його представниками [PERSON] та [PERSON] і доказів про наявність на час розгляду справи майна: пральної машини «Індезіт», підвісу, душової кабіни, унітазу, умивальника, дзеркала, водозмішувача. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] наявність у неї вказаного майна заперечує. При вирішенні спору про поділ автомобіля марки ВАЗ-211540, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зареєстрованого на [PERSON] суд виходить з наступного, що відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної , сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У п. 30 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про те, що спірний автомобіль не може являтись спільною власністю подружжя, так як хоч і придбаний в період шлюбу, але на кошти, які належали йому особисто, являються безпідставними, так як будь-яких належних та допустимих доказів по справі, що гроші були подаровані його сину на придбання автомобіля, представник [PERSON] суду не надав. Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Надана суду ксерокопія розписки, яка ніби-то написана позивачем [PERSON] 1 червня 2007 року про отримання позики від [PERSON] в сумі 44 000 грн, посвідчена 04.06.2013 року секретарем Драбово-Барятинської сільської ради В.В. Гамала не є допустимим та належним доказом по справі. Враховуючи, що на час розгляду справи, відповідач [PERSON] здійснив відчуження спірного автомобіля «ВАЗ-211540» гр. [PERSON] за 5 000 доларів США проти волі іншого з подружжя - позивачки [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивачки ? частину його дійсної вартості. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 05.01.2015 року № 1575/14-23, ринкова вартість колісного транспортного засобу «ВАЗ-211540», д.н.з. [NUMBER], на дату огляду становить: 79 320,00 грн. (сімдесят дев'ять тисяч триста двадцять) гривень, які суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] в повному обсязі. Крім цього суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути понесені позивачкою [PERSON] документально підтверджені судові витрати, зокрема, 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 61 коп. за сплату судового збору, 1487 (одну тисячу чотириста вісімдесят сім) гривень 81 коп. за оплату проведення судової автотоварознавчої експертизи та 25 259 (двадцять п'ять тисяч двісті п'ятдесят дев'ять) гривень за надання правової допомоги. При цьому суд враховує, що згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у постанові № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у п. п. 47- 48 вказано, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013 (Рішення N 6-рп/2013)). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року N 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу" (Закон N 3460-VI), положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (Закон N 5076-VI)) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (Закон N 4191-VI). Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Суд враховує, що правова допомога включає в себе не лише прийняття участі в судових засіданнях, а і в складанні відповідних процесуальних документів, відпрацювання нормативної бази, тощо. Також приймає до уваги, що справа відкладалась сім разів і перебувала в провадженні більше п'яти місяців, а тому суд вважає, що витрати на правову допомогу відповідають наданим розрахункам.

Outcome: approved