Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

15.05.2018 року позивач [PERSON], звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], про стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов обґрунтовано тим, що позивачу була заподіяна матеріальна і моральна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 26.11.2017 року між автомобілем позивача "Mitsubishi Pajero Sport", державний номерний знак [NUMBER] та автомобілем "Subaru Legacy", державний номерний знак [NUMBER] під керуванням відповідача. Винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано відповідача на підставі постанови Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 23.02.2018 року. Просила суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 79688,00 (сімдесят дев'ять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн., та моральну шкоду в сумі 5000,00 (п'ять тисяч) грн. В частині стягнення моральної шкоди позов уточнила, та просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000,00 (п'ятдесят тисяч) грн. Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.05.2018 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи неодноразово відкладався через неявку відповідача. Позивач до суду з'явився, позов підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Додатково, позивач подав до суду заяву про вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все належне відповідачу нерухоме та рухоме майно. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання не сповістив, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась з неповажних причин. Заяв про відкладення розгляду справи відповідач до суду не подавав, інших заяв та клопотань від відповідача теж не надходило. Судом вжито додаткові заходи для належного повідомлення відповідача про судовий розгляд справи шляхом публікації оголошення на інтернет-порталі "Судова влада України". Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: partial