Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи його тим, що [INFO] помер їх батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: земельну ділянку площею 0,0936 га. та житловий будинок, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] Позивачі вказують, що являються єдиними спадкоємцями першої черги після смерті батька, так як заповіту він не складав, а їх мати [PERSON] у встановленому порядку відмовилася від своєї частки у спадковому майні на їх користь. Звернувшись до нотаріуса позивачі отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 00936 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок їм було відмовлено через відсутність свідоцтва про право власності на житловий будинок та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Посилаючись на те, що вони позбавлені можливості в позасудовому порядку реалізувати свої права спадкоємців, позивачі на підставі ст. ст. 1216,1218,1261,1268 ЦК України просили визнати за ними в рівних частках право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] на житловий будинок [ADDRESS] У судовому засіданні представник позивачів підтримав позов і просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, своєю заявою Новопетрівський сільський голова, не заперечуючи проти позову, просив розглянути справу без участі представника сільської ради. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] є дітьми [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження позивачів та свідоцтвом про смерть [PERSON] Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 0,0936 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку, що розташований на вказаній земельній ділянці. Положеннями статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з матеріалів спадкової справи померлого [PERSON] позивачі у встановленому ст. 1269 ЦК України порядку та в строк, визначений ст. 1270 ЦК України подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини, заведено спадкову справу №7122010. На підставі наданих документів нотаріус видав [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,0936 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] У зв'язку з відсутністю свідоцтва про право власності на житловий будинок та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок позивачам було відмовлено. Узагальнивши судову практику Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Також, пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Судом встановлено, що 01 березня 1958 року мати позивачів [PERSON] отримала дозвіл на будівництво житлового будинку в [ADDRESS], що підтверджується копією дозволу №291, виданим виконавчим комітетом Києво-Святошинської районної ради депутатів. Житловий будинок [ADDRESS] був збудований у 1961 році та зареєстрований на [PERSON], що підтверджується дослідженими в судовому засіданні витягами з погосподарської книги Новопетрівської сільської ради, де зазначено, час будівництва будинку, а також, що [PERSON], являвся головою двору. За таких обставин вбачається, що право власності покійного [PERSON] на житловий будинок було зареєстровано у встановленому на той час порядку шляхом внесення відповідного запису до погосподарської книги Новопетрівської сільської ради, тому позивачі мають право на успадкування спірного житлового будинку, оскільки він належав спадкодавцю. Суд приходить до висновку, що визнання права власності за позивачами не порушить прав інших осіб, тому позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved