Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

07 серпня 2017 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до Державного підприємства "Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ №252 від 31.05.2017р. про звільнення його з посади помічника керівника ДП "Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації"; поновити його на посаді помічника керівника ДП "Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" з 31.05.2017р.; стягнути з ДП "Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.05.2017р. по час прийняття судового рішення; зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08.06.2017р. йому було вручено оскаржуваний наказ про його звільнення з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на роботі без поважних причин 30.05.2017р. Проте, як стверджує позивач, в цей день він був на робочому місці, реєстрував відповідні заяви та документи. Його не ознайомили з актом про відсутність його на робочому місці, в якому містяться неправдиві відомості, від нього не зажадали пояснень. Натомість про його присутність на робочому місці було відомо працівникам, з якими він вирішував виробничі питання. Також зазначив, що записи з камер відеоспостереження не можуть містити дані про його відсутність на робочому місці, оскільки такі розташовані в коридорі, а не в його кабінеті. Вважає, що в наказі на звільнення необґрунтовано, чому саме такий дисциплінарний захід як звільнення до нього застосовано. Тому, на думку позивача, його потрібно поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути з відповідача компенсацію за моральну шкоду, яка полягає у постійному перебуванні у роздратованому стані, переживаннях за подальше забезпечення сім'ї належним рівнем життя. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що він завжди був хорошим працівником, має великий стаж роботи, проте нове керівництво ставиться до нього упереджено та вирішили його звільнити. Зазначив, що 30.05.2017р. він був на робочому місці, заходив до керівника, однак не поспілкувався з ним, так як такий весь час був зайнятий та не прийняв його. Вказав, що він відлучився перед обідом дещо раніше, десь на 15-20 хвилин, так як повинен був піти до виконавчої служби, а на роботу прийшов близько 14:03 год. і після чого був на роботі до кінця робочого дня. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та пояснив, що позивача звільнено безпідставно, з порушенням чинного законодавства. Вказав, що позивач 30.05.2017р. був на робочому місці і це доводиться реєстрацією документів на підприємстві, будь-яких доказів його відсутності немає, а представлені акти складені із порушенням процедури, зокрема немає будь-яких доповідних на підставі яких вони складені. Щодо записів з камер відеоспостереження, то відзначив, що такі не можуть бути взяті як доказ, так як [PERSON] не давав згоди на відеонагляд на його робочому місці. Представник відповідача [PERSON]. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила повністю та пояснила, що позивач працював помічником керівника і 30.05.2017р. його не було на робочому місці більше 3 годин, що було зафіксовано як відповідними актами, так і камерами відеоспостереження. Зазначила, що позивачу в цей день не давали будь-яких доручень, які б були пов'язані з його відсутністю на робочому місці, а тому мав місце прогул. Щодо відеонагляду то вказала, що такі не були спрямовані на фіксування робочого місця позивача, а розміщені були на загальному вході в підприємство, тому порушення прав позивача відсутні. Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [PERSON] працював на посаді помічника керівника Державного підприємства "Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації". Відповідно до Посадової інструкції помічника генерального директора, з якою ознайомлений [PERSON], метою його діяльності є допомога керівнику з окремих питань діяльності підприємства і створення умов, що забезпечують максимальну ефективність праці керівника. До завдань та обов'язків [PERSON] було віднесено зокрема: здійснення технічного забезпечення діяльності керівника підприємства; здійснення короткочасних службових відряджень за вказівкою керівника підприємства для вирішення окремих питань; супроводження керівника підприємства на зустрічах і відрядженнях та інші. Правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджені зборами трудового колективу 27.07.2011р. у п. 3.3. визначено, що на підприємстві встановлюється п'ятиденний робочий тиждень з розпорядком роботи: початок роботи 8:30 год., закінчення роботи 17:30 год., п'ятниця 16:15 год., перерва для харчування та відпочинку з 12:45 год. до 13:30 год. Суду не представлено доказів того, що [PERSON] ознайомлений із таким графіком роботи, проте в судовому засіданні сторони, в т.ч. й [PERSON], визнали ту обставину, що графік робочого дня був власне таким. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З огляду на те, що в судовому засіданні 26.12.2017р. у поясненнях сторін та їх представників була визнана обставина наведеного вище графіку роботи позивача і у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання,то суд вважає така обставина не підлягає доказуванню на підставі інших доказів по справі. Актом №1 від 30.05.2017р. зафіксовано, що помічник керівника [PERSON] 30.05.2017р. з 08:30 год. по 11:30 год., з 11:50 год. по 15:20 год., з 16:50 год. по 17:30 год. був відсутній на роботі без поважних причин, про що свідчить запис камер спостереження. В сумарній кількості [PERSON] був відсутній на роботі 6 годин 45 хвилин. Акт підписано комісією у складі шести працівників. Актом №2 від 31.05.2017р. зафіксовано факт відмови [PERSON] від надання пояснень щодо причин його відсутності на роботі 30.05.2017р. Акт підписано комісією у складі п'яти працівників. Актом №3 від 31.05.2017р. зафіксовано факт відмови [PERSON] від ознайомлення із Актом №1 про відсутність його на роботі без поважних причин від 30.05.2017р. Відповідно до табелю обліку використаного робочого часу за травень 2017 року на ДП "Львівстандартметрологія" [PERSON] 30.05.2017р. помічено як прогул. Наказом Генерального директора ДП "Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації" від 31.05.2017р. №252 вирішено помічнику керівника [PERSON] день 30.05.2017р. вважати прогулом та звільнено з роботи за прогул 30.05.2017р. згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] вказував, що 30.05.2017р. протягом робочого часу він був на робочому місці. Також в судовому засіданні дав пояснення, що відлучався лише на 15 хвилин раніше до обіду та запізнився після обіду орієнтовно на 3 хвилини. Проте, в судовому засіданні встановлено, що такі твердження позивача не відповідають фактичним обставинам справи. Як пояснила суду свідок [PERSON], до її обов'язків як інженера 1 категорії відділу управління персоналом належить зокрема контроль за працівниками. 30.05.2017р. вона отримала вказівку від свого керівника - [PERSON] щодо необхідності вручити [PERSON] обхідний лист. Близько 8:30 год. вона прийшла до його кабінету, однак [PERSON] не було на робочому місці, а його кабінет був зачинений. Другий раз вона прийшла близько 11:00 год., кабінет теж був зачинений, а [PERSON] не було. Вона телефонувала йому на його мобільний телефон, проте він не відповідав. Як зазначила свідок, 30.05.2017р. вона [PERSON] на робочому місці не бачила взагалі, а в кінці дня вона, будучи в складі комісії, підписала акт про відсутність [PERSON] на робочому місці. Також свідок дала покази, що 31.05.2017р. [PERSON] з'явився на роботу та прийшов до їх кабінету, де вони його попросили розписатися про ознайомлення з актом та дати пояснення, однак він не розписався і нічого писати не хотів, вів себе агресивно, лише пояснив, що в той день його не було, бо їздив за дорученням керівника. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює начальником відділу управління персоналом і 30.05.2017р. вона дійсно давала доручення працівнику [PERSON] щодо необхідності вручення обхідного листа [PERSON] Проте, [PERSON] двічі їй повідомляла, що [PERSON] немає на робочому місці, а в кінці дня директор спитав її чи він був і вона відповіла, що його не було та згодом склали акт. Також свідок повідомила, що 31.05.2017р. [PERSON] з'явився і йому було зачитано акт про його відсутність на робочому місці, проте він не хотів давати пояснень і відмовився підписувати будь-що. Свідок [PERSON]. суду пояснила, що вона працює начальником юридичного відділу на підприємстві і 30.05.2017р. їй повідомили, що [PERSON] зареєстрував ухвалу суду, якою забезпечено позов та заборонено проводити скорочення його посади. Коли вона хотіла з'ясувати це в нього, то їй повідомив охоронець, що [PERSON] вже пішов про що вона доповіла керівнику, а той у свою чергу дав доручення [PERSON] з'ясувати, де є [PERSON] В кінці дня вони переглянули камери відеоспостереження, де були зафіксовані виходи [PERSON] і склали акт про його відсутність на робочому місці. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює на підприємстві головним інженером з грудня 2016 року. 30.05.2017р. він бачив на роботі [PERSON] в другій половині дня 2-3 хвилини, коли той відчиняв двері. В кінці дня до нього звернулась начальник юридичного відділу та повідомила щодо необхідності скласти акт про відсутність [PERSON] на робочому місці. Вони переглянули камери відеоспостереження та встановили час, коли [PERSON] приходив та йшов з роботи, після чого склали відповідний акт. Також повідомив, що 31.05.2017р. він був присутній під час того, як [PERSON] відмовився від підпису на акті і повідомив, що він виконував якість доручення. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона працює інженером 1 категорії організаційного сектору і 30.05.2017р. вона бачила на роботі [PERSON], коли той проходив коридором, але коли точно не пригадує. До її повноважень належить зокрема ведення журналу тимчасової відсутності працівників і в той день [PERSON] до неї не звертався. Вона дійсно підписувала акт про його відсутність на робочому місці, так як вона є відповідальна за журнал, а на його підставі в табелі робочого часу відмітила прогул. Допитаний судом свідок [PERSON] суду повідомив, що він працював заступником Генерального директора і з позивачем вони бачились кожного дня на роботі. 30.05.2017р. в першій половині дня до нього заходив [PERSON] і повідомив, що суд зупинив його звільнення з роботи через скорочення, вони спілкувались орієнтовно 20 хвилин, також вони бачились близько 15:00 год. на роботі і розмовляли орієнтовно півгодини. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він працював першим заступником генерального директора на підприємстві з 2012р. до грудня 2016р. З 01.08.2016р. він виконував обов'язки керівника. [PERSON] був хорошим і досвідченим працівником. Свідок вказав, що [PERSON] повинен був дотримуватись режиму роботи на підприємстві, однак мав право відлучатися зі згоди керівника. Про відсутність [PERSON] 30.05.2017р. йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює на підприємстві начальником відділу з підтвердження і оцінки відповідності. Вона хоч і не пригадує добре що було 30.05.2017р., однак пам'ятає, що бачила [PERSON] на роботі, проте не пам'ятає, коли саме це було. Він не надавав їй жодних доручень. Допитаний судом свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює заступником генерального директора з 02.11.1994р. і працював з [PERSON] Повідомив, що він веде щоденник і в нього є запис, де відмічено що 30.05.2017р. близько 12:00 год. до нього заходив [PERSON] і вони розмовляли про кардіологічні ліки. Після обіду він був у лабораторії за межами підприємства і йому невідомо чи був [PERSON] на роботі. Свідок [PERSON] суду повідомив, що працює начальником відділу стандартизації на підприємстві. У них на приміщенні по вул. Кн.Романа встановлено вісім камер відеонагляду. 30.05.2017р. йому повідомили про необхідність перегляду запису відеокамер і комісія переглядала. А вже 01.06.2017р. він отримав доручення виготовити диск із записом того дня. Чи бачив 30.05.2017р. [PERSON] він не пригадує. В судовому засіданні відтворено відеозапис з камери відеонагляду, яка розташована на загальному вході в приміщення ДП "Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації". Позивач [PERSON] в судовому засіданні визнав, що на відтвореному відеозаписі, особа одягнута в світлий піджак, яка заходила та виходила з приміщення це він. При перегляді відеозапису за участі всіх учасників процесу судом встановлено, що 30.05.2017р. [PERSON] перебував у приміщенні установи з 11:29 год. по 11:47 год., з 15:22 год. по 15:47 год. Тобто [PERSON] 30.05.2017р. двічі заходив на своє робоче місце. Дана обставина узгоджується з іншими обставинами справи. Так, як встановлено судом та стверджується позивачем, 30.05.2017р. він двічі зареєстрував документи у вхідній документації підприємства, зокрема під №777 ухвалу Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.05.2017р. про забезпечення позову та під №779 заяву [PERSON] щодо необхідності виконання ухвали суду. Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, що позивач у сукупності був відсутні на робочому місці більше трьох годин. Дана обставина судом встановлена з показів свідків, а також відтвореного в судовому засіданні відеозапису. З цих же міркувань, суд відхиляє покликання позивача на те, що 30.05.2017р. він протягом дня був на робочому місці. Причому, суд бере до уваги пояснення сторін по справі, а також технічну документацію на приміщенні по вул. Князя Романа, 38 в тій частині, що таке приміщення має лише один вхід, яким користуються працівники та відвідувачі і власне цей вхід охоплює камера відеоспостереження, запис з якої досліджено судом. Суд відхиляє покликання сторони позивача щодо недопустимості такого доказу як запис із камер відеоспостереження, виходячи з наступного. Так, позивач у своїх поясненнях посилався на те, що його як працівника не було проінформовано про здійснення відеонагляду на роботі, а тому вважав, що мало місце порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. В Рішенні Конституційного Суду України 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 розтлумачено положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України і які слід розуміти так, що - інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; - збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно ч. 6 ст. 6 Закону України "Про захист персональних даних" не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. З врахуванням того, що відеофіксація дає можливість ідентифікувати особу, обробити інформацію, її зберегти та використати, то суд погоджується із твердженням позивача про те, що відеозйомка на робочому місці працівника без його згоди може свідчити про порушенням його права на повагу до приватного і сімейного життя, яке передбачено ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В даній справі суду не було надано доказів того, що позивача, як працівника було проінформовано про здійснення відеонагляду за ним та отримано його згоду на це. Проте, суд не вважає, що при встановлених фактичних обставинах справи мало місце порушення права позивача на повагу до приватного і сімейного життя, а також не вважає, що такий доказ є недопустимим. Так, з обставин справи судом встановлено, що камера відеонагляду не була прихованою і допитані в судовому засіданні свідки, які є працівниками відповідача, повідомили, що вони обізнані про наявність таких камер відеонагляду, які були видимими. Окрім того, як повідомив свідок [PERSON] такі камери функціонують починаючи з 03.03.2012р., тобто більше п'яти років. Також суд відзначає, що така камера розташована на загальному коридорі першого поверху (під'їзді), такою камерою відеонагляду охоплюється місце загального користування (вхід у приміщення), а не робоче місце позивача, яким є окремий кабінет на третьому поверсі. За таких обставин справи, суд вважає, що не може мати місце порушення права позивача на повагу до приватного і сімейного життя, оскільки таким відеозаписом не охоплювався будь-який робочий процес позивача, спосіб його роботи, поведінка тощо. Такий запис здійснювався відкрито та в громадському місці, тому не був спрямований саме на фіксацію позивача як працівника. Також суд вважає, що представлений відеозапис є допустимим доказом в розумінні ст. 78 ЦПК України і суд бере його до уваги, оскільки закон не зобов'язує будь-кого отримувати дозвіл на відеозйомку в громадських місцях, тому правила визначені Законом України "Про захист персональних даних" не можуть бути застосовані до даного випадку. Відтак, суд вважає, що відповідач довів суду факт відсутності позивача на роботі більше трьох годин. А відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Позивач не надав суду будь-яких аргументованих пояснень щодо поважності причин його відсутності на робочому місці, а його твердження щодо присутності протягом дня на робочому місці є спростовані. За таких умов, суд дійшов до висновку, що мав місце факт прогулу і роботодавець цілком обґрунтовано припинив трудові відносини з працівником, тому у задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу на звільнення та поновлення на роботі потрібно відмовити повністю. Одночасно, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, так як відсутні протиправні дії відповідача, які можуть бути підставою для такого відшкодування.

Outcome: dismissed