Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 16.06.2008 року відповідач отримав кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту на видану банком платіжну картку у сумі 3500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості. Підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами банку" є формою кредитного договору. Відповідно до п.5.5 "Тарифів банку" банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік. Відповідач зобов"язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Внаслідок порушення взятих на себе зобов'язань за кредитним договором у відповідача, станом на 28.02.2015 року виникла заборгованість, загальна сума якої становить 14434,22 грн. з яких 3491,70 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7817,12 грн. по процентах, 2199,96 грн. комісія, 925,44 грн. штраф. Враховуючи те, що відповідач в добровільному порядку заборгованість за кредитом не погасив, просить позов задовольнити. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності. Відповідач в судовому засідання позов не визнав. Вказав, що дійсно, за його заявою банком було видано кредитну картку із лімітом 500 чи 1000 грн. Згодом банк, без його відома, збільшив суму кредитного ліміту. Виїхавши в серпні 2008 року закордон він залишив картку вдома. однак його колишня дружина без його відом скористалась карткою і зняла кошти. В жовтні 2009 року він з цього приводу звертався і до банку, і до правоохоронних органів, які відмоивлись предметно розглянути його звернення. У листопаді 2009 року банк самовільно списав з його пенсії на погашення кредиту більше 600 грн. В подальшому жодних коштів за користування кредитом він не сплачував, оскільки вважає, що банк не виконав своїх обов"язків і не сприяв йому у розслідуванні обставин зняття коштів з його кртки. Крім того, під час розгляду справи заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, які подані у розпорядження суду, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що між сторонами 16.06.2008 року було укладено кредитний договір б/н. Відповідно до цього договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму 3500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість відповідача станом на 28.03.2015 року складає 14434,22 гривень. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Разом з тим, суд вважає, що такі умови викладені в договорі не свідчать про те, що договір не має строку виконання, оскільки зазначені положення договору не відповідають вимогам ст.ст. 251,252 ЦК України. Суд прийшов до висновку, що зміст п.п. 9.3,9.4, 9.6, 9.7, 3.1.1., 3.1.2., 3.1.3 Умов та правил надання банківських послуг свідчить про встановлення строку дії кредитного договору та початок перебігу строку, з якого дія кредитної карти припиняється, а банк набуває права вимоги за договором, а також настає початок строку, з якого у банку виникає право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Встановлено, що фактично між сторонами було укладено договір споживчого кредитування у письмовій формі, що підтверджується тільки Заявою позичальника, строк виконання зобов'язань за якою встановлений до 16.06.2009 року. Ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пленум Вищого спеціалізованеого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснив, що з урахуванням п.7 ч.13 ст.11. Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту строк давності якого минув. Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] 24.03.2015 року, пропустивши таким чином встановлений статтею 257 ЦК України загальний трьохрічний строк позовної давності, що переривався лише внесенням платежу від 06.11.2009 року, який був останнім платежем по кредиту. Відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed