Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення про скасування встановленої йому ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 21.06.2011 року в справі №6/0310/11/11 заборони виїзду за кордон України. Заявлені вимоги обґрунтував тим, що заборона виїзду за кордон йому була встановлена до повної сплати заборгованості за виконавчими листами № 2-184/09 від 13.05.2009 року, № 2-186/09 від 09.07.2009 року та за судовим наказом №2н-1107/10 від 21.07.2010 року. Виконавчі провадження за цими виконавчими документами завершені на підставі п.2 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження", повторно до виконання не предявлялись і на виконанні у виконавчій службі не перебувають. Застосування на сьогоднішній день тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон порушує його конституційні права на свободу пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України. В силу законодавчих норм державний виконавець у даному випадку не наділений правом на скасування встановленого судом обмеження, тому захист його прав можливий лише в судовому порядку. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Сторони в судове засідання не зявились. Позивач в канцелярію суду подав заяву про підтримання позову і розгляд справи у його відсутності. В.о. начальника Любомльського РВ ВДВС ГТУЮ у Волинській області як відповідач подав заяву, у якій просив розглянути справу за відсутності представника відділу ДВС. За таких обставин суд провів розгляд позову в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. За поданням державного виконавця ВДВС Любомльського районного управління юстиції Волинської області ухвалою Любомльського районного суду від 21.06.2011 року позивача [PERSON] обмежено у праві виїзду за межі України до сплати заборгованості за: -виконавчим листом Любомльського районного суду №2-184-09 від 13.05.2009 року про стягнення з нього в користь ВАТ "Державний ощадний банк України" заборгованості в розмірі 17 470,32 гривень; -виконавчим листом Любомльського районного суду №2-186-09 від 09.07.2009 року про стягнення з нього в користь ВАТ "[PERSON] Аваль" заборгованості в розмірі 17 229,01 гривень; -судовим наказом Луцького міськрайонного суду № 2н-1107/10 від 21.07.2010 року про стягнення з нього в користь КБ "Приватбанк" заборгованості в сумі 16 205,28 гривень. З відповіді Любомльського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 16.11.2018 року на заяву позивача встановлено, що виконавчі провадження за вищевказаними трьома виконавчими документами завершені на підставі п.2 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції 21.04.1999 року, однак державний виконавець не має правових підстав у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження" для зняття встановленого обмеження у праві виїзду за кордон. Згідно із п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону від 21.04.1999 року виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Позивач у позовній заяві зазначає, що вищевказані виконавчі документи повторно до примусового виконання не звертались і на виконанні у відповідача не перебувають. Цих тверджень Любомльський РВ ВДВС ГТУЮ у Волинській області не спростував, відповідних доказів та відзиву на позовну заяву не подав. Отже, на підставі вищенаведеного у суду наявні підстави вважати, що виконавчі документи № 2-184/09 від 13.05.2009 року, № 2-186/09 від 09.07.2009 року, №2н-1107/10 від 21.07.2010 року повернуті стягувачу, повторно для примусового виконання не предявлялись, однак щодо позивача продовжує діяти встановлене в рамках цих виконавчих проваджень обмеження у праві виїзду за межі України. У редакції ч.1 ст.3771 ЦПК України, чинній на час винесення ухвали суду від 21.06.2011 року, було визначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи … у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Відповідно до ч.1 ст.441 ЦПК України в чинній на даний час редакції тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. За змістом п.5 ч.1 ст.6 Закону України від 21.01.1994 року № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів. Отже, аналіз наведених норм в сукупності із положеннями ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону від 21.04.1999 року № 606-XIV, ст.18 цього ж Закону в редакції від 02.06.2016 року № 1404-VIII дає підстави вважати, що передбачені законом заборони і обмеження можуть мати свою дію в рамках незавершеного виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб). Статтею 33 Конституції України гарантовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Враховуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлений факт завершення виконавчого провадження за виконавчими документами, в рамках яких відносно позивача було встановлено обмеження у праві виїзду за межі України, а також непредявлення їх до повторного примусового виконання, суд вважає відсутньою правову потребу в подальшому обмеженні позивача у праві виїзду за кордон, а відтак і наявність підстав для скасування цього заходу забезпечення та задоволення позову [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved