Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Уповноважена особа ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочено ПАТ «ВіЕйБіБанк») Славкіна М.А. звернулася в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості в розмірі 880 770,58 грн. за кредитним договором №2/08/03-05/ж від 26.02.2008 року на предмет іпотеки, згідно договору іпотеки від 26.02.2008 року, а саме: двохкімнатну квартиру №49 зі всіма об"єктами функціонально пов"язаними з цим нерухомим об"єктом, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], стягнення 1 378,00 грн. витрат по оплаті судового збору. Позовні вимоги мотивувала тим, що 26.02.2008 року між Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2/08/03-05/ж, згідно якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в розмірі 37 000,00 дол. США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу, строком повернення до 25.02.2028 року. Взятих на себе кредитним договором зобов'язань відповідач не виконував, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість. 14.12.2015 року Івано-Франківським міським судом прийнято рішення по цивільній справі №344/9604/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості за кредитним договором №2/08/03-05/ж від 26.02.2008 року у розмірі 596 466,84 грн., яке станом на день подачі позовної зяви не виконано. Станом на 12.10.2016 року загальна сума заборгованості Позичальника за даним кредитним договором становить 32 783,67 дол. США та 33 256,55 грн. В забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за вказаним кредитним договором 26.02.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого Іпотекодавцем передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру №49 зі всіма об"єктами функціонально пов"язаними з цим нерухомим об"єктом, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та 26.02.2008 року накладено заборону на відчуження нерухомого майна. Згідно зазначеного іпотечного договору в разі порушення позичальником зобов'язання за кредитним договором чи Іпотекодавцем за зобов'язань за цим договором, а також інших обов'язків іпотекодавця/позичальника, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. А тому, позивач просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2/08/03-05/ж від 26.02.2008 року в сумі 880 770,58 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру №49 зі всіма об"єктами функціонально пов"язаними з цим нерухомим об"єктом, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом її продажу Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час його реалізації та стянути з відповідача поесені позивачем судові витрати. 30.01.2017 року Уповноважена особа ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочено ПАТ «ВіЕйБіБанк») Славкіна М.А. подала до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просила в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2/08/03-05/ж від 26.02.2008 року в сумі 880 770,58 грн. звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру №49 зі всіма об"єктами функціонально пов"язаними з цим нерухомим об"єктом, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом її продажу Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною 382 700,00 грн. або 14 769 дол. США на дату оцінки, що визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності та стянути з відповідача поесені позивачем судові витрати (а.с.44-47) Представник позивача в судове засідання не з'явилась, попередньо подала до суду заяву, якою просила розглянути справу без її участі, заявлені позовні вимоги задоволити в повному обсязі, не заперечила проти заочного розгляду справи (а.с. 116). Відповідач в судове засідання не з"явився повторно, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про день та час судового слухання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 104-106, 113-115). З урахуванням положень ст.224 Цивільно-процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення , виходячи з наступного. Статтею 1054 ЦК України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 26.02.2008 року між ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк та [PERSON] було укладено кредитний договір №2/08/03-05/ж, на суму 37 000,00 дол. США для для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу нерухомого майна, зі сплатою 14 % річних та щомісячної плати у вигляді коміїі за обслуговування кредиту в розмірі 130,80 грн, що становить 0,07% від суми наданого кредиту, строком до 25.02.2028 року (а.с.7-16). Відповідно до п.п.5.1., 5.1.1. кредитного договору в разі настання події, незалежної від волі Сторін Договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів Банку, в тому числі у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, прийняття компетентними державними органами України законів або підзаконних нормативних актів, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, Банк має право ініціювати зміну розміру процентної ставки за Кредитом. Про зміну розміру процентної ставки за користування Кредитом, Банк зобов"язаний повідомити Позичальника листом з повідомленням на адресу, що вказана в статті 8 цього Договору, або на іншу письмово повідомлену Позичальником адресу, не пізніше ніж за 10 (десять) банківських днів до дати початку її застосування, а також надати для укладення проект відповідної додаткової угоди до кредитного договору. Десятиденний термін починає спливати з дати відправлення Банком повідомлення про зміну розміру процентної ставки за критсування кредитом Позичальникові (а.с.10). На виконання вищезазначених умов Кредитного договору, позивач в 13.11.2008 року надіслав відповідачу повідомлення про підвищення відсоткової ставки до 16,5% річних у зв"язку з підвищенням Національним Банком України розміру облікової ставки НБУ та два примірники Додаткової угоди до Кредитного договору від 27.11.2008 року (а.с.127, 128). Однак, відповідач Додаткову угоду до Кредитного договору від 27.11.2008 року не підписав та не повернув існуючу заборгованість за кредитом у відповідності до вимог п.5.1.2. Кредитного договору, а тому згідно вимог п. 5.1.3. - новий розмір процентної ставки вважається таким, що погоджений позичальником. Банк зобов"язання за кредитним договором №2/08/03-05/ж виконав, однак відповідач свої зобов"язання не виконав, у зв'язку з чим 14.12.2015 року Івано-Франківським міським судом ухвалено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» - 596 466,84 гривень заборгованості за кредитним договором №2/08/03-05/ж від 26.02.2008 року, яка складається із: заборгованості за кредитом - 24 666,30 доларів США, відсотки за користування кредитом - 2 870,30 доларів США, комісія за РО - 1 176,07 гривень, неустойка за несвоєчасне погашення кредиту - 16 299,58 гривень.(а.с. 23-25). Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №2/08/03-05/ж від 26.02.2008 р. станом на 12.10.2016 року, загальна сума заборгованості Позичальника [PERSON] становить 880 770,58 грн (а.с. 5, 6), спростування якої матеріали справи не містять. Отже, рішення суду про стягнення зоборгованості з [PERSON] виконано не було. 26.02.2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Угрин Л.А., зареєстровано в реєстрі за №1049, згідно якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку Банку двохкімнатну квартиру №49 зі всіма об"єктами функціонально пов"язаними з цим нерухомим об"єктом, загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотарусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. 26.02.2008 року за реєстром №762, зареєстрованого Обласним комунальним підприємством "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентеризації" 26.02.2008 року номер запису 4109 в книзі 31, реєстраційний номер 22203787, вартістю згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №17886740, що виданий Обласним комунальним підприємством "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентеризації" 26.02.2008 року - 15 474 грн. Узгоджена Сторонами оціночна вартість Предмета іпотеки становить 237 200,00 грн. (а.с.17-19). Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено п.4.1.5, 4.1.6, 4.1.13., р.6, р.7 даного договору, в т.ч. продажу від свого імені будь-якій особі-покупцю у порядку, визначеному ст.38 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору, за ціною, яка визначена Іпотекодержателем на підставі оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, якого обирає Іпотекодержатель на свій розсуд без погодження з Іпотекодавцем та сумою продажу, зафіксованою в договорі, як узгоджену сторонами оцінкою предмета іпотеки. Відповідно до ст.33 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 року №898-IV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. 20.10.2016 року за вих №12/2-50694 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіною М.А. надіслано [PERSON] вимогу про погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №2/08/03-05/ж від 26.02.2008 року у розмірі 32 783,67 дол. США та 33 256,55 грн. та попереджено, що у випадку несплати заборгованості у повному обсязі протягом 30 днів, Банк буде змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 22). Державна реєстрація іпотеки визначає пріоритет іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог. Згідно із ч. 7 ст. 3 Закону № 898-ІV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону № 898-ІV іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 Закону № 898-ІV, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. А тому, позивач має таке право захисту на предмет іпотеки в судовому порядку. Згідно з розясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.; далі узагальнення), вирішуючи питання одночасного задоволення таких позовних вимог, правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення. Аналогічне розяснення міститься в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5. Разом із тим відповідно до третього речення абз. 2 цього пункту винятком, коли суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за основним зобовязанням, є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст. 11 Закону № 898-ІV (або ст. 589 ЦК щодо заставодавця). Це положення узгоджується із п. 9 зазначеної постанови, відповідно до якого передбачене одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником. Так, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Проте, положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні розяснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням. Слід мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13. Від 03.02.2016р. №6-1080цс15). Відповідно правову позицію висловив і ВСУ у справі № 6-1080цс15 про те, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Позивач надав беззаперечні докази того, що за рішенням суду заборгованість по кредиту не погашена під час примусового виконання цього рішення, на спростування цього інших доказів матеріали справи не містять. Отже, вимога банку до позичальника, який не сплатив заборгованість по кредиту за рішенням суду, а саме - на звернення стягнення предмету іпотеки належного йому, не є подвійним стягненням. Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна відповідати вимогам як ст. 39 Закону № 898-ІV, так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, у ній в обовязковому порядку повинно бути зазначено: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; конкретний спосіб реалізації предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 39 Закону № 898-ІV у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У судовій практиці немає єдності щодо вирішення питання про критерії, які повинен застосовувати суд, визначаючи початкову ціну. Одні суди, як зазначає узагальнення ВСУ, повинні виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобовязана за змістом ч. 3 ст. 10, статей 11 та 60 ЦПК довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. Щодо ціни предмета іпотеки, то ВСУ висловив правову позицію у справі за № 6-1239 цс16, а саме, що положеннями частини першоїстатті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження. При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Враховуючи вимоги ч.ч.6, 7 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. У даному спорі, позивач просив реалізацію предмета іпотеки шляхом продажу її Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною 382 700,00 грн. або 14 769 дол. США на дату оцінки, що визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності у порядку визначеному ст.38 Закону України «Про іпотеку». Дана вимога відповідає способу передбаченому сторонами договору іпотеки, праву диспозитивності вимог за ст.11 ЦПК України, а тому підлягає до задоволення. Що стосується вимог про надання позивачу прав продавця, дані вимоги також підлягають до задоволення, оскільки позивачу при продажу обєкта іпотеки необхідно буде вчинити ряд дій, повязаних з цим. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 548, 610, 611, 612, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 18, 35-39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.3, 10, 60, 61 ЦПК України та

Outcome: approved