Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

12 липня 2016 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON]про надання дозволу ни тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, та просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], у серпні 2016 року до Республіки Болгарія; у січні 2017 року до Литовської Республіки та надати дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON], [INFO], до досягнення ним шістнадцятирічного віку у супроводі матері [PERSON] або інших осіб, уповноважених нею за нотаріальною посвідченою згодою, без згоди батька [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що позивач знаходилась у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 17.02.2007 року по 03.09.2012 року, від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. З часу розірвання шлюбу, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться розвитком дитини. Про надання дозволу виїзду сина з матір'ю за кордон для оздоровлення та підвищення рівня світогляду дитини, для морального та духовного розвитку, відповідач ухиляється від спілкування з позивачем, тому остання не має змоги відвідати нотаріуса для оформлення належним чином документів, що дозволять виїхати дитині за кордон. Виходячи з викладеного позивач просила суд заявлені вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 01 листопада 2016 року позовні вимоги в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], у серпні 2016 року до Республіки Болгарія залишені без розгляду за заявою представника позивача. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, та просила суд позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, вказала, що не заперечує проти задоволення вимоги позивача щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] січні 2017 року до Литовської Республіки. Стосовно вимоги щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі території України до досягнення ним шістнадцятирічного віку у супроводі матері [PERSON] або інших осіб, уповноважених нею за нотаріальною посвідченою згодою, без згоди батька [PERSON] заперечувала, оскільки вказана вимога не відповідає чинному законодавству. Суд, перевіривши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі, рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 03.09.2012 року шлюб укладений 17.02.2007 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.8/. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]/а.с.7/. Як зазначила позивач, вона має можливість вивезти дитину на лікування та відпочинок до Болгарії та Литовської Республіки, однак батько ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Крім того, позивач зазначила, що у Литовській Республіці мешкає бабуся позивача - [PERSON] /а.с.45/. Метою надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини є те, що позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитині в країнах ближнього та дального зарубіжжя, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Також, позивач хоче надати можливість познайомити свого сина зі своєю прабабусею, оскільки вважає, що дитина має право на спілкування зі своїми родичами. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Позовні вимоги позивача щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі території України до досягнення ним шістнадцятирічного віку у супроводі матері або інших осіб, уповноважених нею за нотаріальною посвідченою згодою, без згоди батька задоволенню не підлягають, оскільки позивачем, всупереч п.4 Правил, чітко не зазначено держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі дитини. Вимогу позивача щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, без згоди та супроводу батька в січні 2017 року до Литовської Республіки, суд вважає обґрунтованою, оскільки позивачем зазначено державу прямування, часовий проміжок : січень 2017 року (з 01.01.2017 року по 31.01.2017 року), мету виїзду - спілкування дитини із прабабусею, тобто, в даному випадку виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, і тому таке судове рішення право батька на піклування, спілкування чи виховання дітей ніяким чином не порушується. Згідно ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем (судовий збір у розмірі 551,20 грн.) - підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial