Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд скасувати арешт накладений постановою Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м.Києві (код ЄДРПОУ 34999049) під № 366/1 від 26.11.2007 року на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.11.2007 року Святошинським районним відділом ДВС ГТУЮ у м.Києві при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження №366/1 щодо стягнення з нього на користь [PERSON] боргу в сумі 22 259 грн. було накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 22.05.2009 року, у зв"язку з погашенням боргу, виконавче провадження було закінчене та державним виконавцем було винесено постанову про скасування арешту, однак, воно по суті виконане не було. 25.07.2019 року він звернувся до відповідача з листом з приводу вилучення обтяжень (арешту) з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, на що йому була дана відповідь, що матеріали виконавчого провадження було знищено у зв"язку із закінченням строку зберігання, крім того зазначалось, що відсутні визначені ЗУ "Про виконавче провадження" підстави про зняття арешту Святошинським районним відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві . Позивач та його представник в судове засідання не з"явились, просили розглянути справу у їх відсутність, позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про судові засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення повісток. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно постанови Святошинським районним відділом ДВС ГТУЮ у м.Києві від 26.11.2007 року при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження №366/1 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 22 259 грн. було накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 03.12.2007 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторю внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна (реєстраційний номер 6150074) та накладення арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Постановою від 22.05.2009 року про закінчення виконавчого провадження, зікрите виконавче провадження № 366/1 про тсягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 22 259 грн. у зв"язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом (а.с.6). Також, 22.05.2009 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м.Києві було винесено постанову, акою сксовано арешт, накладений одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, на 1/2 частину кв. [ADDRESS] , що належить [PERSON] (а.с.5), однак, згідно пояснень позивача, по суті воно виконане не було. 17.09.2019 Святошинським РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві МЮ України на звернення позивача [PERSON] надана відповідь про те, що Відповідно до вимог наказу МЮ України "Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями" від 07.06.2017 року " 1829/5 зі змінами, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву ДВС, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Таким чином, виконавче провадження, за яким було накладено арешт на майно боржника, на виконання у відділі не перебуває , надати більш детальну інформацію щодо переліку проведених дій, їх дат та наслідків проведених під час перебування виконавчого документа не виявляється модливим у зв"язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження та запропоновано для вирішення даного питання звернутисб до суду (а.с. 7). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved