Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

У травні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті 27 квітня 2012року їі тітки [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, в тому числі і на домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.ПП Борщагівка, вул. Мельниченка,37. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], їх шлюб був дійсний до самої смерті обох з подружжя, вони померли в один день - 27 квітня 2012 року. Своїх дітей [PERSON] не мала. [PERSON], [INFO], є рідною племінницею [PERSON] (дівоче прізвище Дубовик) [INFO], яка померла 27 квітня 2012 року. Факт родинних відносин між нею та померлою встановлено заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2014 року, яке набрало законної сили 07 квітня 2014 року. [PERSON], [PERSON], померла ще раніше за своєї рідної сестри, а саме: 14 січня 2006 року. За життя [PERSON] заповіту не склала. У встановлений законом термін вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус їй відмовив через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на вказане домоволодіння. Інші спадкоємці за законом відсутні. Оскільки спадкодавець набув право власності на спадкове майно у встановленому законом порядку, вона спадщину прийняла, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, тому вважає своє право порушеним. Тому просила суд в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] визнати за нею право власності на ? домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.ПП Борщагівка, вул. Мельниченка,37. У судове засідання позивачка та її представник зявилися. Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив суд задовольнити позов. У судове засідання представник Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У судове засідання представник третьої особи Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради» не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У зв'язку з чим суд з урахуванням заяви представника позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача та третьої особи та відповідно до положень ст.\~169\~ч. 4, ст.\~224 ЦПК України\~ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що 27 квітня 2012 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-БК №236311, виданого Відділом реєстрації смерті у м.Києві. На час відкриття спадщини спадкоємцем за законом була [PERSON]. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 січня 2014 року встановлено факт, що померла 27 квітня 2012 року [PERSON] є рідною тіткою для [PERSON] За життя [PERSON] заповіту щодо належного їй майна не склала. Відповідно до статті 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно із ч. З ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи майна померлої 27 квітня 2012 року [PERSON] вбачається, що 18 травня 2012 року до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного округу Київської області [PERSON] надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті тітки [PERSON] У видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] на домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.ПП Борщагівка, вул. Мельниченка,37, було відмовлено у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на домоволодіння, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] від 18 липня 2016 року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ст. 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У відповідності до ч.І ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно ст. 392 ЦК України, може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до абз. 7, 8 п.3.1. [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 (далі - [PERSON] ВССУ), при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року га погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно знаказом Державного комітету України по житлово- комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ч. 4\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру (1993 рік) чинною була Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка не передбачала обов'язкової реєстрації квартир в багатоквартирних будинках.\~ Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення До 1995 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року і яка втратила чинність на підставінаказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5\~і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, в той же час, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~Цивільним кодексом України\~та\~Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У абз. 28 п. 3.1 [PERSON] ВССУ зазначено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-ХІІ "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української PCP від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській PCP", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Відповідно до абз. 31-37 п. 3.1 [PERSON] ВССУ, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Відповідно до пункту 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрації підлягали будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, що належали місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності, яка передбачала обов'язкову реєстрацію права власності на будинки лише в містах і селищах. Обов'язку реєстрації будинків в сільській місцевості встановлено не було. При цьому, пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, були відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05.08.1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Відповідно до\~статті 58 Конституції України\~нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суду необхідно керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (\~ст.1268 ЦК України). Так, згідно листа виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №1-12/196 від 19.02.2016 року, домоволодіння (яке з 1971 по 1973 р.р. мало адресу: вул. Нова, 35 в селі Петропавлівська Борщагївка Києво-Святошинського району, Київської області) згідно даних погосподарського обліку має адресу: [ADDRESS]. Власником зазначеного домоволодіння числиться померла [PERSON]. Право власності [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Мельниченка, 37 виникло в останньої у 1973 році на підставі Рішення народного суду Києво- Святошинського району Київської області від 17 серпня 1973 року по цивільній справі №2-1428, тобто під час дії Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року. У відповідності до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок №37 по вул.Мельниченка в с.ПП Борщагівка, виготовленого 18серпня 2016 року ПП «Актив Інвест» на замовлення [PERSON], вбачається,що домоволодіння має загальну площу 52,7 кв.м., житлову 25,0 кв.м. Окрім того, з матеріалів інвентаризаційної справи, наданої Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-вятошинської районної ради Київської області» вбачається, що за адресою с.ПП Борщагівка,вул. Мельниченка,37 Києво-Святошинського району Київської області зареєстровано ? частину домоволодіння за [PERSON] на підставі рішення Києво-Святошинського Народного суду від 17 серпня 1973 року. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, встановлюється належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. На підставі наданих документів суд вважає доведеним, що право власності ? домоволодіння, яке знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Мельниченка, 37, виникло в [PERSON] За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Outcome: approved