Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (Відповідач), про визнання недійсним договору іпотеки № 323547-ІДІ від 18 квітня 2014 року укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (а.с.1-5). Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 квітня 2014 року між [PERSON] та Відповідачем було укладено договір іпотеки № 323547-ІДІ, згідно якого для забезпечення виконання Основних зобов'язань Позивач передав Відповідачеві на умовах, визначених в Договорі іпотеки, предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 55,0 кв.м. за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 343506280000, номер запису про право власності 5411454, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Основним зобов'язання згідно Договору іпотеки визначаються усі та кожне окремо існуючі та майбутні грошові зобов'язання Позичальника перед Іпотекодержателем, термін виконання яких настав або настане в майбутньому, що виникають чи будуть виникати протягом усього часу дії Рамкової угоди на підставі діючих чи, які будуть укладені в майбутньому Кредитних договорів, а також зобов'язання які виникли у зв'язку з порушенням умов Кредитних договорів (сплатити неустойку, компенсацію, відшкодувати заподіяні збитки) тощо. Так, Договір іпотеки містить посилання на Рамкову угоду № FW105.826 від 18.04.2014р. (Рамкова угода № 2), за відповідними кредитними договорами до якої не було передано грошових коштів, відтак у вказаній частині не забезпечується Договором іпотеки, оскільки не спрямоване на реальне настання правових наслідків. Серед іншого, Договір іпотеки містить посилання на Рамкову угоду № FW105.825 від 18.04.2014р. (Рамкова угода № 1), на виконання якої між Відповідачем та ТОВ «Євротелекомгруп» було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 105.44491/FE105.825 від 18.04.2014р., за умовами якого Позичальнику була визначена фінальна дата закінчення строку дії ліміту, а саме: 20 квітня 2015 року. Проте, 16.12.2014р. між Відповідачем та ТОВ «Євротелекомгруп» було укладено Договір № 1 про внесення змін до Договору кредиту, що стосувались збільшення проміжних строків та граничного строку дії ліміту, яка була визначена як 20 квітня 2016 року. Вказані дії були здійснені Відповідачем та ТОВ «Євротелекомгруп» без отримання згоди Позивача, відтак, оскільки строк сплати відсотків за Договором кредиту продовжився на 1 календарний рік, сума відсотків за користування кредитом зросла прямопропорційно, і, як наслідок - обсяг відповідальності Позивача як поручителя за Договором поруки № 323547-ДПІ від 18.04.2014р. також збільшився, що має своїм наслідком припинення зазначеного Договору поруки. Позивач зазначив, що ще однією підставою для визнання договору іпотеки недійсним є надання кредиту ТОВ «Євротелекомгруп» в доларах США, що є грубим порушенням положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Підписанням Договору іпотеки, Позивач забезпечував згідно його умов кредитні зобов'язання позичальника ТОВ «Євротелекомгруп» у межах валюти кредиту української гривні та у певний строк виплати до 2024 року. Отримання позичальником кредитних коштів в іноземній валюті на значно коротший строк не узгоджувалось з Позивачем і тим самим останній вважає, що такий Договір іпотеки в тій редакції, який він підписаний з Відповідачем не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки основні зобов'язання з позичальником суперечать тим, які визначені Договором іпотеки, а тому сам договір має бути визнаний судом недійсним. Відповідач подав суду заперечення проти позовної заяви (а.с.51-57), в яких зазначив, що доводи покладені в обгрунтування позовних вимог є надуманими, виходячи з наступного. Так, посилання позивача на ч. 1 ст. 559 ЦК України в обгрунтування підстави для припинення іпотеки є юридично неспроможним, адже вказана стаття передбачає підстави для припинення поруки, яка за своєю правової природою є відмінним від іпотеки видом забезпечення зобов'язань. Законодавство не пов'язує припинення іпотеки зі зміною основного зобов'язання. У відповідності до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» Договір іпотеки № 323547-ІДІ від 18.04.2014р., який укладений на забезпечення Рамкової угоди та відповідно до п.3.1. якого «Розмір Основних зобов'язань визначається відповідно до Кредитних договорів, при цьому розмір Основних зобов'язань, які виникають з Рамкової угоди та укладених на її підставі кредитних договорів, визначається з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів умов кредитування, що на момент укладення Договору становлять: ліміт суми кредитування: еквівалент 10 000 000 грн., ліміт строку кредитування: до 18.04.2024 року, максимальний розмір процентів: 40% річних», не суперечить нормам чинного законодавства України. Окрім того, Відповідач зазначив, що 18.04.2014р. позичальником було використано кредит, а саме на рахунок позичальника було зараховано 62 000,00 доларів США, що відповідно до п. 5 Договору про відкриття кредитної лінії є фактом видачі кредиту, таким чином будь-які підстави для твердження представника Позивача про те, що договір іпотеки не спрямований на реальне настання правових наслідків є необгрунтованим. Серед іншого, Відповідач зазначив, що Банк має право видати валютний кредит, оскільки має Банківську ліцензію № 195 від 13.10.2011р., Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій від 13.10.2011р. № 195 та Додаток до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 13.10.2011р. № 195. У судовому засіданні представник Позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, в запереченнях проти позову просив проводити розгляд справи за відсутності його представника. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судом встановлено, що 18 квітня 2014 року між ТОВ «Євротелекомгруп» та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено Рамкову угоду № FW105.825 (а.с.17-23), згідно якої кредитор на підставі Угоди зобов'язується здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування (ліміт суми кредитування: еквівалент 5 000 000,00 грн., ліміт строку кредитування: 120 місяців, максимальний розмір процентів: 40% річних) у порядку і умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами, а Позичальник зобов'язується належно виконувати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені Угодою та Кредитними договорами. На виконання умов Рамкової угоди № FW105.825 від 18.04.2014р., між Банком та ТОВ «Євротелекомгруп» було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 105.44491/№ FW105.825 від 18.04.2014р. (далі - Кредитний договір) (а.с.24-26), згідно якого Кредитор на підставі та умовах Рамкової угоди, а також цього Договору відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію у межах та на умовах якої зобов'язується надавати Позичальнику кредит у дні, сумі та на строк, визначені Позичальником, а Позичальник зобов'язується належно виконувати усі умови, необхідні для отримання кредиту, своєчасно і належно здійснювати погашення кредиту, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, що передбачені Рамкової угодою та цим Договором. Відповідно до п. 2 Кредитного договору кредитна лінія відкривається на наступних умовах, зокрема ліміт суми кредитної лінії: з 18.04.2014р. по 17.02.2015р. ліміт в еквіваленті 100 000 доларів США, з 18.02.2015р. по 17.03.2015р. - 66 666 доларів США, з 18.03.2015р. по 20.04.2015р. - 33 334 долари США, зі сплатою фіксованої процентної ставки в розмірі 11,00% річних. Видача кредиту здійснюється траншами протягом 2 банківських днів з дати подання Кредитору письмової заявки Позичальника у сумі, що вказана у цій заявці в межах діючих на момент видачі траншу розміру та строку дії ліміту (п. 5 Кредитного договору). 16.12.2014р. між Відповідачем та ТОВ «Євротелекомгруп» було укладено Договір № 1 про внесення змін до Договору про відкриття кредитної лінії, згідно якого сторони погодили змінити строк користування кредитною лінією, а саме встановили наступний ліміт суми кредитної лінії: з 18.04.2014р. по 17.02.2016р. ліміт в еквіваленті 100 000 доларів США, з 18.02.2016р. по 17.03.2016р. - 66 666 доларів США, з 18.03.2016р. по 20.04.2016р. - 33 334 долари США (а.с.27-28). В межах кредитної лінії згідно Кредитного договору 18.04.2014р. Банк видав ТОВ «Євротелекомгруп» грошові кошти в сумі 62 000,00 доларів США,05.05.2014р. - 322,06 доларів США, 05.05.2014р. - 22 500,00 доларів США, 08.05.2014р. - 14 000,00 доларів США, 17.06.2014р. - 1 018,00 доларів США, що підтверджується випискою з рахунка з 18.04.2014р. по 12.04.2016р. (а.с.59-62). Разом з тим, 18 квітня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «ПроКредит Банк» було укладено Рамкову угоду № FW105.826 (а.с.29-35), згідно якої кредитор на підставі Угоди зобов'язується здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування (ліміт суми кредитування: еквівалент 5 000 000,00 грн., ліміт строку кредитування: 120 місяців, максимальний розмір процентів: 40% річних) у порядку і умовах, визначених Угодою та Кредитними договорами, а Позичальник зобов'язується належно виконувати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені Угодою та Кредитними договорами. Пунктом 11.2. Рамкової угоди визначено, що Угода укладена на строк дії ліміту кредитування, встановлений Угодою. Закінчення строку дії Угоди має наслідком лише припинення її умов щодо можливості укладення з Позичальником нових Кредитних договорів та видачі нових кредитів на підставі Угоди. Згідно Розділу 3 Рамкової угоди № FW105.826 від 18.04.2014р. визначено загальні умови та порядок надання Кредиту, зокрема визначено перелік умов за наявності яких здійснюється видача кредиту на підставі Угоди, серед яких зокрема є умова про укладення відповідного Кредитного договору та Договору забезпечення на умовах, встановлених Кредитором. 18 квітня 2014 року між [PERSON] (Іпотекодавець за договором) та ПАТ «ПроКредит Банк» (Іпотекодержатель за договором) було укладено Договір іпотеки № 323547-ІДІ, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 898 (а.с.10-15). Згідно Розділу 1 та п.п.2.1., 2.2. Договору іпотеки, для забезпечення повного виконання Основних зобов'язань - усі та кожне окремо, існуючі та майбутні грошові зобов'язання Позичальника ([PERSON], податковий номер: [NUMBER], ТОВ «Євротелекомгруп», ідентифікаційний код: 38308510) перед Іпотекодержателем, термін виконання яких настав або настане в майбутньому, що виникають або будуть виникати протягом усього часу дії Рамкової угоди (Рамкові угоди № FE 105.826 від 18.04.2014р., № FW105.825 від 18.04.2014р., з усіма діючими та майбутніми змінами та/або доповненнями до них) на підставі діючих чи, які будуть укладені у майбутньому Кредитних договорів, а також зобов'язання, які виникли у зв'язку з порушенням умов Кредитних договорів (сплатити неустойку, компенсацію, відшкодувати заподіяні збитки тощо), - та вимог Іпотекодержателя, Іпотекодавець передає у іпотеку на умовах, визначених Договором Предмет іпотеки - квартира загальною площею 55,0 кв.м., житловою площею - 29,9 кв.м., за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 343506280000, номер запису про право власності 5411454, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], заставною вартістю 878 560,00 грн. Відповідно до п.3.3. Договору іпотеки іпотекою забезпечується виконання усіх Основних зобов'язань та вимог Іпотекодержателя, а також вимог, які відповідно до законодавства можуть бути задоволені за рахунок Предмета іпотеки. Розмір Основних зобов'язань визначається відповідно до Кредитних договорів. При цьому розмір Основних зобов'язань, які виникають з Рамкової угоди та укладених на її підставі Кредитних договорів, визначається з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів умов кредитування, що на момент укладення Договору становлять: ліміт суми кредитування - еквівалент 10 000 000 грн., ліміт строку кредитування - до 18.04.2024р., максимальний розмір процентів - 40% річних (п.3.4. Договору іпотеки). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей об'єкт. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови, зокрема: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців , для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів ; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Не суперечить ч. 4 ст. 3 та ч. 2 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" іпотечний договір, за умовами якого забезпечуються вимоги банку за генеральним договором про здійснення кредитування та проведення інших активних банківських операцій, яким визначено загальні принципи та порядок проведення банківських операцій щодо позичальника, ліміт та строк здійснення кредитування та проведення інших активних банківських операцій, максимальний розмір процентів за користування кредитними коштами та передбачено укладання в межах цього генерального договору конкретних договорів з визначенням умов кожної з операцій, з урахуванням того, що сторонами на виконання умов генерального договору були укладені конкретні кредитні договори, які є невід'ємною частиною вказаного генерального договору. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в своїх постановах від 15.11.21010р. у справі № 3-7гс10, від 15.11.2010р. у справі № 3-8гс10. Позивач зазначив, що за відповідними кредитними договорами до Рамкової угоди № FW105.826 від 18.04.2014р. не було передано грошових коштів, відтак у вказаній частині не забезпечується Договором іпотеки, оскільки не спрямоване на реальне настання правових наслідків. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження укладення відповідних Кредитних договорів в рамках Рамкової угоди № FW105.826 від 18.04.2014р., що є обов'язковою умовою для видачі кредиту в межах такої Рамкової угоди, Позивачем не надано та в судовому засіданні не здобуто. Окрім того, за умовами вказаної Рамкової угоди зазначена Угода укладена на строк до 18.04.2024р., протягом якого у відповідності до умов, визначених такою Угодою сторони мають право укласти Кредитний договір на видачу кредитів. Відтак, неотримання кредитних грошових коштів у відповідності до умов Рамкової угоди № FW105.826 від 18.04.2014р. станом на час розгляду справи не свідчить про недійсність Договору іпотеки в зв'язку з тим, що він не спрямований на реальне настання правових наслідків. Серед іншого, Позивач вказав, що дії Відповідача та ТОВ «Євротелекомгруп» по укладенню Договору № 1 від 16.12.2014р. про внесення змін до Договору про відкриття кредитної лінії, згідно якого строк сплати відсотків за Договором кредиту продовжився на 1 календарний рік, сума відсотків за користування кредитом зросла прямо пропорційно, були вчинені без згоди Позивача як поручителя за Договором поруки № 323547-ДПІ від 18.04.2014р., в зв'язку з чим обсяг відповідальності останнього збільшився, що має своїм наслідком припинення зазначеного Договору поруки. За ст. 546 ЦК України Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотека є окремим видом застави нерухомого майна. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: рипинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. За ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно Договору поруки № 323547-ДП1 від 18.04.2014р. Поручитель - [PERSON] поручається перед Банком за виконання усіх зобов'язань Позичальника - ТОВ «Євротелекомгруп», у їх повному обсязі як солідарний із Позичальником боржник, виходячи з розміру зобов'язань Позичальника визначеного відповідних до Кредитних договорів в межах таких лімітів кредитування: ліміт суми кредитування - еквівалент 5 000 000 грн., ліміт строку кредитування - до 18.04.2024р., максимальний розмір процентів - 40% річних (а.с.36-38). Відтак, суд дійшов висновку, що Позивач як поручитель за договором поруки № 323547-ДП1 від 18.04.2014р. поручився перед Відповідачем за виконання ТОВ «Євротелекомгруп» зобов'язань за Кредитними договорами в межах відповідних лімітів кредитування, зокрема з лімітом строку кредитування до 18.04.2024р., що передбачає лише можливість Банка та Позичальника визначити максимальний строк кредитування в межах визначеного ліміту, відтак внаслідок підписання між Банком та ТОВ «Євротелекомгруп» Договору № 1 від 16.12.2014р. про внесення змін до Договору про відкриття кредитної лінії, згідно якого строк сплати відсотків за Договором кредиту продовжився на 1 календарний рік - до 20.04.2016р., що входить в межі строку кредитування, визначені Договором поруки, - обсяг відповідальності Позивача як поручителя не було збільшено. Серед іншого, суд вважає, що наявність підстав для припинення поруки не є підставою для припинення чи визнання недійсним договору іпотеки, відтак посилання Позивача на недійсність договору іпотеки в зв'язку з припиненням поруки згідно договору поруки № 323547-ДП1 від 18.04.2014р., укладеного між Позивачем та Відповідачем, є безпідставними та такими, що суперечать положенням чинного законодавства України. Щодо тверджень Позивача про надання кредиту ТОВ «Євротелекомгруп» в доларах США в порушення положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», що є підставою для визнання договору іпотеки недійсним, суд виходить з наступного. Згідно Листа Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.10.2010р. «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин 2009-2010 роки», визначено, що статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93. Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону № 2121-ІІІ кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Судом встановлено, що на час укладення Договору про відкриття кредитної лінії № 105.44491/FW105.825 від 18.04.2014р. у Відповідача була наявна банківська ліцензія № 195 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.3 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», видана Національним Банком України 13.10.2011р. (а.с.63) та генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій від 13.10.2011р. № 195 (а.с.64), згідно з додатком до якої, зокрема, зазначено право Відповідача на ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті тощо (а.с.65). Пунктом 11 Постанови № 5 від 30.03.2012р. визначено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент укладення Договору про відкриття кредитної лінії № 105.44491/FW105.825 від 18.04.2014р. Відповідач мав право надавати споживчий кредит у іноземній валюті, за наявності банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, як встановлено судом при укладенні Договору іпотеки № 323547-ІДІ від 18.04.2014р. сторонами в момент вчинення правочину додержано вимог, необхідних для його чинності і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про іпотеку". Додатково слід зазначити, що згідно Розділу «Гарантії та запевнення» Договору іпотеки № 323547-ІДІ від 18.04.2014р. своїм підписам Позивач як Іпотекодавець підтвердив, гарантував та запевнив, що, зокрема, перед підписанням Договору, у визначений ним спосіб та обсязі належно ознайомився з усіма умовами цього Договору та Кредитних договорів, їх повністю та однаково із Іпотекодержателем розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними, усвідомлює їх наслідки, обсяг своєї відповідальності та жодних заперечень не має; не існує ніяких невідомих Іпотекодержателю обставин та дій, що можуть привести до ускладнення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором, визнання його недійсним чи неукладеним; Договір підписано Іпотекодавцем добровільно, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідає його внутрішній волі та намірам безумовного та реального виконання взятих на себе зобов'язань. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору іпотеки № 323547-ІДІ від 18.04.2014р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 898, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 3, 7, 17, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 192, 203, 215, 546, 553, 559, 575, 576 ЦК України з урахуванням Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та

Outcome: dismissed