Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Промінь1» звернулось з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах і інтересах своїх малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, звільнення незаконно займаного жилого приміщення шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 15 листопада 2006 року виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, закрите акціонерне товариство «Промінь», в подальшому змінено на приватне акціонерне товариство «Промінь-1», відповідно до протоколу загальних зборів № 19 від 28.03.2011 року , є власником будівлі , яка зареєстрована за адресою : [ADDRESS] , дане свідоцтво про право власності від 15 листопада 2006 року зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 5816 в книзі :58неж-55 від 07.12.2006 року. Вказаний об`єкт в цілому складається з будівлі під літ «А», загальною площею 1006,4 кв.м., яка відображена у технічному паспорті від 14.08. 2006 року. Таким чином, вказана нерухомість належить позивачу на праві приватної власності. В склад вказаної приватної власності входить квартира під [ADDRESS] , яка розташована на другому поверсі та в цілому складається з кухні площею 7,3 кв.м., житлової кімнат площею 12,2 кв.м.,житлової кімнати площею 19,7 кв.м., загальна площа квартири становить 39,2 кв.м. Відповідачі зареєстровані на даній житловій площі, але ані ЗАТ «Промінь», ані ПАТ «Промінь-1», згоди на їх вселення не давали, відповідних документів (ордер, посвідчення, тимчасовий дозвіл) відповідачам ніколи не видавалось, тобто таке проживання позивачів на вказаній жилій площі не відповідає вимогам житлового законодавства України, а саме ст. 58 ЖК України, де вказано що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, заселення в жилі приміщення без ордера має вважатися самоуправним. Постійні посилання відповідачів на те , що вони займають вказану жилу площу на законних підставах , оскільки їм 28.09.1995 року їм було видане АТ «Промінь» посвідчення № 22 на право заняття службової жилої площі на період роботи відповідача [PERSON] в УІН - 192 УМВС Одеської області не відповідає дійсності, оскільки вказану квартиру ніхто і ніколи не визнавав службовою жилою площею, реєстрації видачі такого посвідчення в архівах позивача не має. З відповіді на лист позивача ввід 18 жовтня 2017 року Державної установи «Одеська установа виконання покарань (№21) Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, вказано на те, що в архівній особовій справі колишнього співробітника установи [PERSON] будь які документи пов`язані з ЗАТ «Промінь» відсутні, тобто документи на які апелює відповідач [PERSON] також відсутні. Договорів найму вказаного житла відповідачі ніколи не підписували, та не укладали, мають велику заборгованість за проживання в житловому приміщенні, яке належить позивачу на праві приватної власності, за останні три роки починаючи з 15 березня 2015 року борг склав 14112 гривень. На 2018 рік з пропозицією про укладання договору найму жилого приміщення позивач до відповідачів не звертався, оскільки на протязі тривалого часу відповідачі не бажають сплачувати кошти за найм і проживання в квартирі [ADDRESS] місті Одесі. Таким чином, враховуючи ті обставини що відповідачі проживають в квартирі [ADDRESS] без законних підстав, а саме не має письмової згоди на проживання власника житла, договору найму житлового приміщення, ордеру, позивач вважає, що таке проживання є перешкодою для ПАТ «Промінь-1» в його законному праві на користування, володіння та розпорядження власним майном на свій розсуд, на підставі ст. 391 ЦК України, позивач просить: Зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє також в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкод в користуванні власністю, звільнити незаконно зайняте приміщення в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 39,2 кв.м. шляхом виселення, без надання іншого жилого приміщення. В процесі розгляду справи відповідач [PERSON] помер [INFO] , у зв`язку з чим, ухвалою суду від 29.11.2018р. провадження щодо даного відповідача було закрито. В судовому засіданні представник позивача, адвокат - Андрєєв В.М., підтримав позовні позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що відповідачі не мають жодних документів, які надають їм право проживання у будинку, що належить відповідачу. Добровільно виселятись, а також сплачувати за проживання відповідачі відмовляються, а тому даними діями відповідачі перешкоджають позивачу здійснювати право власності. Представник відповідачів, адвокат - Маркаров Р. І. просив залишити позовні вимоги без задоволення, оскільки рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2018р. по цивільній справі №523/11265/17 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів. Згідно даного рішення було визнано законним проживання відповідачів в квартирі [ADDRESS] , які проживають в будинку з 1995р.. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] підтримали позицію адвоката Маркарова Р.І. та просили відмовити у задоволенні позову. Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2018р. по цивільній справі № 523/11265/17 по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Промінь-1" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення було встановлено, що 28.09.1995 року відповідачеві [PERSON] складом сім`ї з чотирьох осіб (дружина, дочка та син) ЗАТ "Промінь" було видано Посвідчення на право зайняття службового приміщення №22 у приміщенні гуртожитку будинку [ADDRESS] . На підставі вказаного Посвідчення відповідачі були зареєстровані за вказаною адресою, постійно проживають по теперішній час, про що свідчать відповідні відмітки у їх паспортах громадянина України. Разом з ними на даний час проживають двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , котрі також зареєстровані у кімнаті, на що вказує довідка №71 від 08.08.2017 року щодо реєстрації. Позивач ПРАТ "Промінь-1" є правонаступником ЗАТ "Промінь", якому об`єкт гуртожитку належав на праві власності, та уклав 01.02.2017 року з відповідачем [PERSON] договір №22 найму спірного житлового приміщення зі строком дії до 06.02.2018 року з переліком осіб, котрі зареєстровані у кімнаті та мають право на проживання в ній, за яким відповідачі мають здійснювати оплату комунальних послуг. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже факт законного вселення відповідачів у кімнату гуртожитку будинку [ADDRESS] встановлений рішення суду , яке набуло законної сили, а тому дана обставина не підлягає доказуванню, оскільки встановлена саме щодо осіб, які беруть участь у справі. В той же час, у цивільній справі № 523/11265/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Промінь-1" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення позивач просив виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на відповідні норми ЖК України, а в даній справі позивач посилається на правові підстави позову саме на порушення його прав власника, які просить усунути. Отже фактично позивач частково змінив підстави заявлених вимог, а також змінив предмет позову, а тому суд не закривав провадження по справі. Суд вважає, що позивач помилково посилається на факт порушення відповідачами його прав власника, із застосуванням ст.ст. 317,321,328,391 ЦК України, оскільки в даних правовідносинах норми ЦК України не застосовуються. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, яке регулюються відповідними нормами ЖК України, оскільки відповідачі проживають у будинку гуртожитку з 28.09.1995 року, а будинок гуртожитку належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 15 листопада 2006 року. Пунктом 2 ч. 7 «Примірного положення про користування гуртожитками», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498 встановлено, що у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла. Пунктом 17 «Примірного положення про користування гуртожитками», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. № 498 встановлено, що виселення з гуртожитків осіб, які проживають на умовах найму (оренди), здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР. В той же час виселення осіб, які проживають в гуртожитку без будь-яких правових підстав, то самоправно дане «Положення» не регулює. Єдиною нормою, яке регулює дане питання є ч. 3 ст. 116 ЖК України, якою встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Суд вважає, що оскільки питання про виселення відповідачів за ч. 3 ст. 116 ЖК України вже раніше було вирішено судом шляхом прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, то дії позивача лише свідчать про намір висилити відповідачів, формально змінивши правове обґрунтування підстав позову, але не змінюючи основну мету. Суд також вважає, що виселення відповідачів з приміщення в якому вони проживають більше 20 років порушить їх право на житло, яке гарантовано Конституцією України та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. Вищевказана позиція також висловлювана у Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/139/17-ц. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed