Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

15 серпня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про визнання неправомірною та скасування нарахованої вартості необлікованого газу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що згідно з актами про зняття/встановлення лічильника газу від 15 березня 2011 року та 24 березня 2011 року, у її домоволодінні було встановлено новий газовий лічильник Gallus 2000-U №U05013479. 16 квітня 2019 року представником відповідача було складено акт про порушення, згідно з яким виявлено порушення заводської пломби лічильника, однак не вказано якого саме. В цей же день було складено інший акт про порушення, згідно з яким виявлено порушення заводської пломби на лічильник газу Itron G4 10 №U05013479, який був направлений на експертизу згідно акту (протоколу) від 16 січня 2019 року. 18 квітня 2019 року було проведено експертизу, згідно з якою на лічильнику газу Gallus G4 (10г) №U05013479 було виявлено ушкодження заводської пломби та представником відповідача складено акт про порушення №50, однак не вказано пункту порушення Кодексу газорозподільних систем та відносно якого саме лічильника газу. На підставі вказаного акту про порушення від 18 квітня 2019 року №50 відповідачем було розраховано суму збитків 40975,43 (за період 16 жовтня 2018 року по 31 березня 2019 року). Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, а тому просить суд визнати неправомірною та скасувати нараховану вартість необлікованого газу в сумі 40975,43 грн. Позивач та її представник надали суду заяву, в якій підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, надавши відповідну заяву. Крім того представник відповідача надав письмовий відзив на позов разом із доданими документами, в якому зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими. У відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши позиції сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] відкрито на ім`я [PERSON] . Відповідно до акту про порушення від 16 квітня 2019 року, складеного за участю споживача [PERSON] , контролери [PERSON] та [PERSON] висловили сумнів у привільній роботі встановленого за адресою: вул. М. Гнатюка, [ADDRESS] . [ADDRESS] лічильника газу типу Itron G4 10 №U05013479 з показами встановлено порушення Кодексу газорозподільних систем, а саме: заводська пломба виробника лічильника не відповідає стандартам та потребує додаткового огляду. Крім того було складено акт про порушення (а.с. 7), акт про демонтаж лічильника газу для проведення експертизи (а.с. 8 звор.), з цими актами ознайомлена [PERSON] , що підтверджується її підписом. Відповідно до акту №143 експертизи лічильника від 18 квітня 2019 року «вместо заводской пломбы установлена металлическая заготовка с имитацией оттисков завода изготовителя ». Висновок експертизи: «Счетчик не пригоден к дальнейшей эксплуатации так как внешний вид не соответствует требованиям эксплуатационной документации (п. 1.1). Патрубки опломбированы пломбой С42616796. Счетчик упакован в пакет и опломбирован пломбой С42616797. Відповідачем складений акт про порушення від 18 квітня 2019 №50 (а.с. 31). 22 квітня 2019 року відбулося засідання комісії з розгляду актів про порушення ПАТ «Дніпрогаз», було розглянуто акт про порушення №50 від 18 квітня 2019 року, та згідно з прийнятим рішенням комісії ухвалено акт порушення №50 від 18 квітня 2019 року задовольнити в повному обсязі, що підтверджується відповідним протоколом (а.с. 32). Того ж дня, комісією АТ «Дніпрогаз» складений акт розрахунок №1200 з приводу виявленого порушення - несанкціонованого втручання в роботу лічильника газу, згідно з актом розрахунком розрахункова сума збитків складає 40975,43 грн. (а.с. 33). Правовідносини між сторонами по даній справі виникли із захисту прав позивача, як споживача. Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до пп. 3 п. 1 гл. 1 розд. І Кодексу газорозподільних систем дія цього Кодексу поширюється на операторів газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників. Крім того, цим Кодексом регулюються взаємовідносини: \~між оператором газорозподільної системи і газодобувними підприємствами та виробниками біогазу або інших видів газу з альтернативних джерел, які підключені (приєднуються) до газорозподільної системи; \~між оператором газорозподільної системи та несанкціонованими споживачами, які втручаються в роботу газорозподільної системи, у тому числі шляхом самовільного під`єднання несанкціонованого газопроводу. У відповідності до пп. 3 п. 1 гл. 2 р. XI Кодексу ГРС до порушень споживача та несанкціонованого споживача, які кваліфікуються як несанкціонований відбір природного газу з ГРМ (крадіжка газу) та внаслідок яких щодо них здійснюється нарахування необлікованих об`ємів (обсягів) природного газу, належать несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ (комерційного ВОГ, зокрема лічильника газу). Аналізуючи дану норму, слід дійти висновку про те, що наявність самого факту несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ є достатньою підставою для здійснення нарахувань необлікованих об`ємів (обсягів) природного газу. Будь-яких інших вимог щодо необхідності доведення факту нанесення майнової шкоди Оператору ГРМ внаслідок несанкціонованого втручання в роботу ЗВТ Кодекс ГРС не містить. Зміст поняття\~«несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ/лічильника газу»\~розкрито у абз. 37 п. 4 гл. 1 р. І Кодексу ГРС -\~втручання в роботу або конструкцію чи складові комерційного вузла обліку (зокрема лічильника газу),\~у тому числі шляхом їх підробки, пошкодження чи пошкодження на них пломб, впливу дії спрямованого постійного магнітного поля або зміни конфігурації даних обчислювача/коректора об`єму газу (первинного програмування чи протоколу параметризаций, внаслідок чого витрата (споживання) природного газу комерційним вузлом обліку не обліковується (обліковується частково чи з порушенням законодавства), та інші дії, що призводять до викривлення даних обліку природного газу. Відповідно до п. 4 гл. 6 р. X Кодексу ГРС за\~збереження і цілісність комерційних\~та дублюючих\~ВОГ\~(вузол обліку газу) та пломб (відбитків їх тавр) відповідає власник (користувач), на території або у приміщенні якого вони встановлені, що має бути зафіксовано у відповідному акті про пломбування. До моменту набрання чинності Кодексом ГРС чинними на території України були Правила надання населенню послуг з газопостачання, затверджені Постановою КМУ від 9 грудня 1999 р. № 2246, якими також було передбачено\~обов`язок споживача забезпечувати збереження і цілість лічильників газу та пломб на них\~(абз. 9 п. 29). Відповідно до глави 5 розділу XI Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2494 від 30.09.2015, у разі виявлення у споживача або несанкціонованого споживача порушень, визначених у главі 2 цього розділу, на місці їх виявлення представником Оператора ГРМ складається акт про порушення за формою, наведеною в додатку 16 до цього Кодексу. Акт про порушення після пред`явлення представником Оператора ГРМ службового посвідчення складається в присутності споживача/несанкціонованого споживача та/або незаінтересованої особи (представника власника/користувача, на території чи об`єкті якого сталося порушення, або органу місцевого самоврядування) за умови посвідчення його особи та засвідчується їх особистими підписами. Акт про порушення складається в двох примірниках, один з яких залишається у споживача (несанкціонованого споживача), який має право внести до акта про порушення свої зауваження та заперечення. Представник Оператора ГРМ перед складанням акта про порушення зобов`язаний повідомити споживача (несанкціонованого споживача) про його право внести зауваження та заперечення до акта про порушення, викласти мотиви своєї відмови від його підписання або підписати його без зауважень. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 вказаної статті ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 5 ЦПК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02). Слід зазначити, що оспорюючи нараховану вартість необлікованого газу, зазначену в акті-розрахунку №1200 від 22 квітня 2019 року, що складений на підставі рішення комісії з розгляду актів про порушення, позивачка не ставить під сумнів та не оскаржує дії відповідача, пов`язані із складанням актів про порушення, якими задокументовано сам факт порушення. Водночас, саме згаданий акт-розрахунок №1200 від 22 квітня 2019 року містить спірну нараховану вартість необлікованого газу, але він є похідним від вищезгаданих актів про порушення. З врахуванням вищенаведеного вбачається, що чинне законодавство дозволяє споживачу оскаржити в судовому порядку саме рішення комісії з розгляду акту про порушення, яке оформлене протоколом, а не сам акт-розрахунок. За таких обставин позовні вимоги про визнання незаконним та скасування нарахованої вартості необлікованого газу, зазначеної в акті розрахунку не є належним та ефективним способом захисту цивільних прав. Доаоди позивача не спростовують викладених вище висновків суду, а тому, слід дійти до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору та у задоволенні його позовних вимог відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed