Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 14.12.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір № 002609 фінансового лізингу, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль Volkswagen Beetle, та договір №002608 фінансового лізингу, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль Skoda Octavia. При укладені вказаних договорів йому було повідомлено представником відповідача про необхідність сплатити адміністративний платіж згідно договору 1 - 76 600 грн., та адміністративний платіж згідно договору 2 - 44 000 грн., оскільки в такому випадку протягом 3-5 календарних днів з моменту перерахування коштів на поточний рахунок відповідача йому (позивачу) буде передано предмети лізингу. 14.12.2015 року ним (позивачем) були перераховані вказані суми. Прочитати повністю текст договорів перед підписанням у нього не було будь-якої можливості, оскільки представник відповідача фактично зовсім не дала йому часу для попереднього ознайомлення з текстом договорів, весь час розповідала йому про надзвичайно вигідні умови отримання автомобілів, говорила, що читати умови договору немає жодної потреби, оскільки в будь-якому випадку автомобілі будуть йому передані протягом 3-5 днів з моменту перерахування коштів на їх рахунок, тим самим навмисно відволікала його та не давала йому жодної можливості для ознайомлення хоча б з основними положеннями. Вся процедура укладення та підписання договорів зайняли не більше 10-15 хвилин. Фактично дії представника відповідача мали на меті та спонукали його до швидкого необдуманого рішення. Лише після підписання договорів та перерахування грошових коштів на рахунок відповідача він ознайомився з положеннями, умовами договорів, і зрозумів, що представник відповідача навмисно не надала йому жодної можливості ознайомитися з ними перед підписанням, оскільки якби він попередньо ознайомився з ними, він ні в якому б разі не підписав договори на умовах, викладених в них. Так, в п.1.7 договорів зазначено строк передачі предмету лізингу - не більше 120 робочих днів з моменту сплати авансового платежу, тоді як представник відповідача при оформленні договорів говорив про 3-5 календарні дні. Крім того, умови договорів ставлять в абсолютно нерівне становище його по відношенню до відповідача, тобто порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого він є як споживач. Умови договорів фінансового лізингу є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, результатом чого є істотний дисбаланс прав та обов'язків на його шкоду. Так, стаття 12 договорів фактично встановлює виключно його відповідальність за невиконання умов договору, при цьому не передбачає жодної відповідальності відповідача за невиконання останнім умов договору, що є порушенням принципу рівності сторін договору та відповідно, порушенням норм Закону України "Про захист прав споживачів". Статтею 16 договорів передбачено, що відповідач може передати свої права та обов'язки в односторонньому порядку, тоді як він (позивач) може передати свої права та обов'язки третім особам тільки з попередньої письмової згоди відповідача. Окремі положення договорів передбачають надання можливості відповідачу не повертати раніше сплачені кошти за договорами, без встановлення його (позивача) права на одержання відповідної компенсації від відповідача у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договорів. Пункт 12.1 статті 12 договорів передбачає, що у випадку розірвання ним даних договорів після сплати адміністративного платежу, поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% відповідач утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору, адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, що є порушенням Закону України "Про захист прав споживачів". Умовами договорів передбачено, що відповідач має право розірвати договір в односторонньому порядку, має право вимагати сплати неустойки і при цьому не повертає сплачені споживачем на виконання умов договору кошти. Не повертаються відповідачем сплачені кошти позивачу і у випадку відмови останнього від підписання додаткової угоди та/або акту корегування вартості предмету лізингу. Цілий ряд положень договорів містить умови, які відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими, спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін на його (позивача, як споживача) шкоду, та обмежують його права як споживача послуги. В даному випадку встановлена виключно жорстка відповідальність його як споживача перед відповідачем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня будь-яка відповідальність відповідача перед ним як споживачем. Він, як споживач, абсолютно позбавлений будь-якої можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Крім цього, зазначені у специфікаціях дані про предмет лізингу, не відповідають поняттю індивідуально визначеної речі (відсутні рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, індивідуальна комплектація та інше). Тобто, в договорах відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предметів лізингу, яка прямо передбачена чинним законодавством про фінансовий лізинг, що в свою чергу є порушенням ст.203 ЦК України. Також у порушення вимог цієї норми до спірних договорів включено під виглядом лізингових платежів обов'язкових до сплати позивачем виплат, які насправді не є лізинговими платежами, передбаченими законом, статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Вказане свідчить про недодержання відповідачем при укладенні договорів необхідності дотримання вимог, які є необхідними для чинності правочину, що тягне за собою недійсність правочину згідно ст.215 ЦК України. В договорах відсутні будь-які відомості про продавця товару (предметів лізингу), що є порушенням ст.808 ЦК України та обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Відповідно до ст.ст.19, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними і продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставив, передбачених частиною 12 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів". З урахуванням зазначеного, він (позивач) направив на адресу відповідача листи щодо повернення йому раніше сплачених ним грошових коштів (адміністративних платежів) в сумі 76 600 грн. та 44 000 грн. Своїми листами від 12.01.2016 року та 13.01.2016 року відповідач повідомив його про те, що за договором 1 йому буде повернуто лише 2 044 грн. 20 коп., вся інша сума грошових коштів йому не буде повернута, так як згідно умов договору раніше сплачений адміністративний платіж у випадку розірвання не повертається (хоча він не ставив питання про розірвання договору1, а лише просив повернути раніше сплачені ним грошові кошти). 18.01.2016 року йому було повернуто відповідачем 2 044 грн. 20 коп. за договором 1. Відповідно до статей 806, 799 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 цього кодексу та законом. Договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню за умови участі фізичної особи. Ця спеціальна вимога підтверджена і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, де також зазначено, що договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусом з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та Законом України "Про фінансовий лізинг". Спірні договори нотаріально не були посвідчені. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Враховуючи викладене, з метою захисту своїх прав як споживача, звернувся до суду з даним позовом та просив визнати спірні договори недійсними (нікчемними), застосувати наслідки недійсного (нікчемного) правочину шляхом стягнення з відповідача грошових коштів 76 600 грн. (за вируванням перерахованих відповідачем 2 044 грн. 20 коп.) та 44 000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі та врахувати всі надані нею та викладені в позовній заяві обгрунтування, підстави. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову та врахувати надані ним письмові заперечення на позов. Зазначила, що правовідносини, що виникають між сторонами за договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ст.ст. 806-809 ЦК України. При підписанні спірних договорів сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов, засвідчили свої наміри на виникнення обопільних прав та кореспондуючих їм обов'язків, власноручно підписавши оригінал кожної сторінки договорів з додатками до них. Договори є укладеними з дотриманням усіх обов'язкових умов чинності договору фінансового лізингу, та відсутні підстави для визнання їх недійсними. Доказів того, що позивач ознайомився з умовами договорів після їх підписання, суду не було надано. Підписання самого договору є засвідченням обізнаності із викладеними в ньому положеннями, а також підтвердженням того, що сторони при підписанні договорів дійшли згоди щодо обставин, на основі яких вчинюється такий правочин. При укладанні договорів позивачу не заборонялося уважно, детально та прискіпливо прочитати та ознайомитися з усіма умовами договорів, позивача в жодному разі не обмежували в часі, його ніхто не примушував до підписання договорів саме в той момент. На запропонованих бланках позивач при укладенні договорів заповнив заяви, за змістом яких повідомляв про уважність прочитання та зрозумілість умов спірних договорів, а також про отримання повної та достатньої інформації від представника товариства. Відповідно до положень ст.627 ЦК України сторони вільні у виборі контрагента і позивач на власний розсуд вибрав саме їх товариство. Позивач вніс у рахунок виконання свого зобов'язання за договорами грошові суми, чим підтвердив свої наміри та бажання на настання наслідків за договорами. Обгрунтуваннями, викладеними в позові, позивач підтвердив свою непорядність та відношенню до відповідача та абсолютну безвідповідальність за вчинені ним дії. Включення до договорів Адміністративних платежів є законним, його розмір встановлюється в додатку до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу. Послуга фінансового лізингу до набрання чинності Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" від 02.03.2015 року не підлягала обов'язковому ліцензуванню. Дане свідчить про те, що для подальшої господарської діяльності товариству необхідно отримати ліцензію, і отримувач ліцензії для її отримання повинен відповідати ліцензійним умовам, які і по сьогоднішній день не затверджені. Правомочність діяльності товариства підтверджується Довідкою Нацкомфінпослуг серії ФЛ №551 від 11.06.2015 року, що свідчить про те, що товариство мало право, мало достатню цивільно-правову дієздатність на укладання спірних договорів. Підписавши спірні договори, сторони вступили у відносини фінансового лізингу, а не договору найму транспортного засобу, в свою чергу дане свідчить про те, що спірні договори не потребували нотаріально посвідчення, тому спірні договори не можуть бути визнані нікчемними за положеннями ст.220 ЦК України. Щодо відсутності відомостей про предмет лізингу, пояснила, що вказування таких відомостей є недоречним при укладанні договору, оскільки товариство точно не знає у якого продавця в подальшому буде придбаватися такий предмет лізингу. Крім того, за умовами послуги фінансового лізингу, предмет лізингу буде набуватися саме у майбутньому. Зазначила, що позивач не довів свої вимоги, вони є необгрунтовані, їх дії та умови спірних договорів відповідають вимогам законодавства, що регулює правовідносини, які склалися між сторонами. Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в суді та підлягають задоволенню. В суді встановлено, що 14.12.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем було укладено два договори фінансового лізингу, а саме: - договір № 002609, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль Volkswagen Beetle, об'єм двигуна - 1,4, тип КПП - АКПП, привід - передній. Сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 29 044,80 доларів США (731 929 грн.). Попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання договору, становить - 452,17 доларів США (11 394,68 грн.). В додатку №1 до договору визначено розмір щомісячного авансового платежу - 1 210,20 доларів США, розмір адміністративного платежу - 2 904,48 доларів США. - договір №002608, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль Skoda Octavia, об'єм двигуна - 1,2, тип КПП - механіка, привід - передній. Сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 17 460,32 доларів США (440 000 грн.). Попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання договору, становить - 271,82 доларів США (6 849,86 грн.). В додатку №1 до договору визначено розмір щомісячного авансового платежу - 727,51 доларів США, розмір адміністративного платежу - 1 746,03 доларів США. Встановлено та підтверджено платіжними дорученнями та рахунками відповідача, що в день укладення вказаних договорів - 14.12.2015 року, позивачем було сплачено суми, згідно виставлених відповідачем рахунків, які є адміністративними платежами - 44 000 грн. та 76 600 грн. Згідно п.4.1 вказаних договорів відповідач передає у користування позивачу предмет лізингу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок відповідача наступних платежів: адміністративного, авансового, комісії за передачу предмету лізингу і у разі наявності - оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу згідно умов договору. В суді було встановлено та підтверджено документами, що позивач 16.12.2015 року (на наступний день після укладення спірних договорів) направив відповідачу заяву, в якій просив розірвати договір №002609 та повернути йому сплачений ним адміністративний платіж в сумі 76 600 грн. Після цього, 20.12.2015 року та 22.12.2015 року позивач направив ще заяву та уточнення (доповнення) до заяви від 16.12.2015 року, в якій просив повернути йому сплачений адміністративний платіж 76 600 грн., обгрунтовуючи своє прохання тим, що в договорі фінансового лізингу містяться несправедливі умови, вони порушують принцип справедливості та рівності сторін, його права як споживача, що дає підстави для відмови від договору на підставі вимог Закону України "Про захист прав споживачів". На вказані листи відповідачем були надані відповіді, згідно яких позивача повідомляли про те, що ознайомившись з договором він (позивач) прийняв всі його умови, що засвідчив своїм підписом. В договорі зазначені всі його істотні умови, сплати платежів, отримання товару, умови є обов'язковими для виконання всіма сторонами. Розірвання договору відбувається на підставах ст.12 п.12.1 договору. Повідомили, що на підставі заяви позивача договір лізингу №002609 від 14.12.2015 року вважається розірваним. Адміністративний платіж, згідно умов договору, в такому випадку не підлягає поверненню. Встановлено, що 18.01.2016 року позивачу було повернуто відповідачем 2 044 грн. 20 коп. Зі змісту спірних договорів слідує, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається в додатку №1 до договору та становить узгоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу. Викладене вище свідчить про те, що позивач має сплатити адміністративний платіж за певну роботу, яку має провести до підписання договору відповідач, а саме - перевірити, розглянути та підготувати документи для укладення договору. Стороною відповідача не було надано жодних доказів та пояснень на підтвердження виконання ними вказаних робіт. Єдиним документом є сам текст договорів, які є стандартні, з записом в деяких місцях від руки кількох слів. Тобто, робота, яка мала бути проведена відповідачем, і яка не підтверджена жодним доказом, оцінена по двох спірних договорах на загальну суму - 120 600 грн. (76 600 грн. і 44 000 грн.). Ці оплати та роботи, які мали б бути виконані, не мають жодного відношення до пошуку, придбання, оплати предмету лізингу. При цьому, пунктом 12.1 статті 12 договорів встановлено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця в письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Аналізуючи вказану вище статтю спірних договорів (ст.12 п.12.1), суд приходить до висновку, що ситуація, яка склалася між сторонами і виникла на наступний день після укладання та підписання договорів, не має відношення до цієї статті, оскільки, по даній справі встановлено, що позивачем був сплачений лише адміністративний платіж, транспортний засіб не отримувався, але не сплачувався повністю чи частково авансовий платіж, який є однією з складових умов, при яких позивач має право розірвати договір на умовах цієї статті. І саме в цій статті (де визначено право лізингоодержувача на розірвання договору у випадку наявності трьох умов - сплата адміністративного платежу, часткова або повна сплата авансового внеску та не отримання транспортного засобу) вказано, що саме в цьому випадку адміністративний платіж не повертається. Відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Серед переліку умов, які є несправедливими, визначено: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем, без повідомлення його про це; встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непристойно великої суми компенсації у разі невиконання ним обов'язку за договором: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. В указаній статті Закону зазначено, нечіткі або двозначні положення договорів із споживачем тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою в повному обсязі. Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та зміст спірних договорів, обгрунтування позову позивача, суд приходить до того, що міститься ряд умов договору, укладеного між сторонами, які є несправедливими, а саме: міститься відповідальність позивача (споживача) за невиконання умов договору, а відповідальність відповідача, виконання обов'язків якого є тривалими (протягом 120 робочих днів) і пов'язані безпосередньо з предметом договору (придбання предмету лізингу у третіх осіб, передачу його позивачу) - умовами договору не передбачена. Пунктом 3.2.6 договору встановлено, що відповідач має право розірвати спірні договори в односторонньому порядку, при цьому відповідач не зобов'язаний завчасно повідомляти про це позивача (споживача). В статті 12 договорів відсутнє право позивача (споживача) на дострокове розірвання договору, з наслідками, визначеними законом, а при розірванні передбачають накладення штрафу і надається право відповідачу не повертати суму адміністративного платежу. Пунктом 1.7 договорів встановлено, що відповідач передає предмет лізингу позивачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати позивачем адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, плати різниці до вже сплаченого авансового платежу. Пунктом 9.2 договорів встановлено, що позивач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору. В п.1.1 договорів вказано лише марку автомобіля (предмет лізингу), модифікація, об'єм двигуна, тип КПП, привід, будь-яких інших даних про предмет лізингу, в тому числі - рік випуску автомобіля (новий, старий), продавець, не вказано. Таким чином, з викладено слідує, що відповідач надав позивачу (споживачу) не повну інформацію про товар, виробника, продавця; строк виконання обов'язку відповідачем щодо надання товару є невизначений конкретно, а розтягнутий в часі на період більше року. Визначення в договорах предмету лізингу не відповідає в повному обсязі поняттю індивідуально визначеної речі. Щодо неповрнення при розірванні договору адміністративного платежу позивачу (споживачу), крім зазначеного вище, слід відмітити те, що адміністративний платіж (згідно визначенню цього терміну в договорі) жодним чином не пов'язаний з придбанням, оформленням, оплатою предмету договору - предмету лізингу автомобіля. Даний платіж взагалі є оплатою підготовки до укладення спірного договору. Обгрунтувань різних сум адміністративного платежу за одну і ту ж роботу (аналогічні шаблонні договори) сторона відповідача не надала, як і не надала доказів того, які саме роботи були виконані по підготовці договорів до підписання, вартість яких в загальному становить значну, невиправдану суму 120 600 грн. Все вищевикладене свідчить про те, що умови спірних договорів є несправедливими, порушують принцип добросовісності, результатом чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача (споживача). Умови договору обмежують права споживача, порушують принцип рівності сторін, що дає підстави для визнання спірних договорів недійсними. Статтею 10 (частина 12) Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що у разі, якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець повинен негайно повідомити про це споживача. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених вказаною ч.12 ст.10 Закону. Статтею 808 ЦК України передбачено, що у разі, якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу здійснюється лізиндодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язаннями щодо продажу (поставки) предмету лізингу. В спірних договорах відповідач усунутий від відповідальності в частині якості, комплектності, справності, що суперечить положенням ст.808 ЦК України та обмежує права позивача (споживача) на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках і дане положення спірних договорів також є несправедливим. Враховуючи вимоги ст.ст.203, 215, 216 ЦК України, при визнанні договору недійсним кожна із сторін має повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що відповідачем було повернуто позивачу 18.01.2016 року 2 044 грн. 20 коп., сума, що залишилася та має бути повернута відповідачем позивачу, яка була останнім сплачена як адміністративний платіж, становить 118 555,80 грн. Той факт, що відповідачем, було розірвано один договір - №002609 від 14.12.2015 року згідно їх листа від 12.01.2016 року, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем було прийняте дане рішення лише з урахуванням однієї заяви позивача, без врахування вимог, викладених в двох послідуючих заявах, де зазначено про порушення Закону України "Про захист прав споживача" та вимогу про повернення сплачених грошових коштів (адміністративного платежу). Все вищевикладене дає підстави суду для задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому враховується судом і той факт, що позивач з наступного дня після підписання спірних договорів та сплати адміністративних платежів на суму 120 600 грн. почав писати заяви відповідачу про небажання далі співпрацювати, про несправедливі умови договорів, про повернення коштів. Обгрунтування позивачем своїх позовних вимог додатково ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.220 ЦК України судом не приймаються, на думку суду є безпідставні. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved