Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Представник позивача [PERSON] за первісним позовом просить суд : усунути перешкоди у здійсненні ним права власності у користуванні власністю, а саме будинком в с. Блощинці, Київської області, зобов'язати відділ реєстрації та міграції Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області зняти з реєстрації відповідачку та виселити [PERSON] з будинку який знаходиться за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Блощинці, провулок Замковий, 3, мотивуючи вимоги тим, що разом з відповідачем, колишньою дружиною [PERSON], яка добровільно, забравши свої речі, виїхала проживати зі спірного житла до іншогоо помешкання. Враховуючи, що відповідачка виїхала зі спірного житла за власним бажанням, перешкоди в користуванні житлом їм ніхто не чинив, її особистих речей у спірному житлі немає, спільного господарства не ведуть, просить позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні ним просить відмовити Представник відповідач [PERSON] за зустрічним позовом позовом [PERSON] про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні ним підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у письмових запереченнях позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: відділ реєстрації та міграції Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області про усунення перешкод у користуванні власністю не визнала, просить в його задоволенні відмовити, Вислухавши пояснення представників сторін, свідків [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позови зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні ним задоволенню не підлягають, а позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: відділ реєстрації та міграції Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області про усунення перешкод у користуванні власністю має бути задоволено. В судовому засіданні встановлено : Шлюб між [PERSON] до [PERSON] був зареєстрований 09.02.20012 року. Рішенням Білоцерківського міськрайсуду від 06.04.2011 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно постанов про відмову в порушенні кримінальних справ від 03.04..2012 року, 11.02.2014 року, між сторонами існують неприязне ні стосунки, перешкод у користуванні ченилось, що підтверджено поясненнями [PERSON] та не заперечувалось представником позивача та відповідача в судовму засіданні. [PERSON] добровілно виселилась у 2011 році та не проживає на спірній житлові площі. 15.05.2003 року на підставі договору дарування набув у власність житловий будинок, який розташований в с. Блощенці, провулок Замковий № 3 та зареєстрований в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 18 серпня 2003 року за № 80 в низі 1. Договір посвідчено державним нотаріусом Узинської державної нотаріальної контори. Відповідно ст. 9 ч.4 та 5 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до діючого законодавства підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) передбачені статтею 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України. Зокрема, виселення відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультативними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, для виселення з передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів тощо. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам розґяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з матеріалів справи, після застереження [PERSON] щодо недопустимості антигромадської поведінки від 03.04.2012 року, що випливає з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, [PERSON] допускала порушення правил співжиття, за які підлягає виселенню. Отже позовні вимоги в частині виселення [PERSON], на думку судду також підлягають задоволенню. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 319 ч.1, ч.2 та ч.7 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно ст. 383 ч.1 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 386 ч.2 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст. 391 цього кодексу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як було встановлено в судовому засіданні, після погіршання стосунків між сторонами, впозивачем за первісним позовом не чинилось перешкоди в користуванні спірним житлом [PERSON], що визнано сторонами у судовому засіданні, остання в добровільному порядку виїхала до іншого місця проживання, доказів чисельних звернень [PERSON] до міліції з приводу яких приймались рішення про відмову в порушенні кримінальних справ про її вселення до спірного житла і матеріали її примусового вселення суду надано не було представником [PERSON], хоча остання на вказані обставин посилалась в судовму засіданні. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: approved