Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

01 червня 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеною заявою, яку в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненої заяви посилається на те, що 29\~березня 2016 року в м. Євпаторія, Автономної Республіки Крим померла її мати [PERSON], [INFO], про що 30 березня 2016 року Євпаторським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, складено відповідний актовий запис № 457 та видане свідоцтво про смерть серії І-АЯ №\~555140. Після смерті її матері відкрилась спадщина. За життя, 26 грудня 2002 року, її матір склала заповіт, згідно якого все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла їй [PERSON] У встановлений законом строк вона звернулась до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON], однак їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки із предявлених документів неможливо встановити факт смерті спадкодавця та рекомендовано звернутись до суду. У звязку з чим, заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON], яка народилась 14 січня 1933\~року в с. Тагайли, Євпаторського району, Крим, яка настала 29 березня 2016 року в м. Євпаторія, Автономної Республіки Крим. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] уточнену заяву підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. Представник заінтересованої особи Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи, призначеної на 10 год. 00 хв. 10 червня 2016 року за його відсутності, рішення просив направити на адресу відділу. В судове засідання 05 липня 2016 року представник заінтересованої особи не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та про розгляд справи за його відсутності не клопотав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення заяви, виходячи з наступного. Відповідно до п. 8 ч. 1\~ст. 256 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч. 1\~ст. 2571 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Як встановлено в судовому засіданні, заявник [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до довідки про смерть № 457 від 30 березня 2016 року, виданої Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, [PERSON], [INFO], померла 29 березня 2016 року в м.\~Євпаторія, Республіка Крим, через наслідки інфаркту мозку в лівій півкулі (а.с. 7), що також підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії 35 № 013289 від 30 березня 2016 року (а.с. 8). На підставі вищезазначених документів, 30 березня 2016 року Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим складено актовий запис про смерть № 457 та видане свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с. 6). Оцінюючи зазначені документи про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Судом встановлено, що листом приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] № 128/02-14 від 16 травня 2016 року, [PERSON] рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, оскільки нею 16 травня 2016 року надано свідоцтво про смерть [PERSON], яке видане Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим від 30 березня 2016 року, а згідно ст. 9 ЗУ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті є недійсними і не створює правових наслідків (а.с 13). Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає факт смерті [PERSON], [INFO], померлої 29 березня 2016 року в м. Євпаторія Республіки Крим встановленим. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved