Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

04.10.2017 року позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із вищевказаною заявою та просить суд визнати відповідача - [PERSON], таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 20, в будинку № 91 по вул.\~Партизанська в м.\~Покров Дніпропетровської області, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] є колишнім чоловіком матері позивача - [PERSON] та її колишнім вітчимом. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний в 2004 році та після розірвання шлюбу відповідач на підставі рішення суду повинен був сплачувати аліменти на користь [PERSON]А на утримання доньки [PERSON]. На той час відповідач був співвласником 1/5 частки квартири № 20 в житловому будинку № 91 по вул. Партизанська в м. Покров Дніпропетровської області. Інші частки квартири належали на праві власності у рівних частках матері позивача - [PERSON], позивачу - [PERSON], її сину - [PERSON] та її сестрі - [PERSON]. Однак відповідач вказані аліменти належним чином не сплачував, мав заборгованість по сплаті аліментів в рахунок якої подарував [PERSON] свою 1/5 частку зазначеної квартири. 30.04.2014 року мати позивача [PERSON] та сестра позивача - [PERSON] подарували позивачу свої частки в зазначеної квартирі. Таким чином позивач стала власником 4/5 частки квартири. Інша 1/5 частка квартири належить на праві власності неповнолітньому сину позивача - [PERSON], [INFO]. З грудня 2003 року відповідач не проживає за місцем своїй реєстрації в квартирі, і не користується нею, з моменту дарування частки квартири, припинилося його право власності на ту частку квартиру, яку він подарував, і яку [PERSON] передарувала позивачу, а разом з припиненням права власності припиняється і право користування квартирою , яке є частиною права власності. З огляду на вищевикладене позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 20 в будинку № 91 по вул.\~Партизанська в м.\~Покров Дніпропетровської області. Позивач у судове засідання не з'явилась, про місце та час розгляду була повідомлена належним чином, але через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судові засідання призначені на 10.10.2017 року об 11 год. 00 хв. та 19.10.2017 року о 09 год. 00 хв. не з'явився, про місце та час розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представник Покровської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не зявився про місце та час розгляду був повідомлений належним чином, але через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі,при вирішенні справи поклався на розсуд суду. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України\~ у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 ЦПК України, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що згідно витягу КП "Нікопольське МБТІ" №\~20967963 від 19.11.2008 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, бланк серії САС № 202281, квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/5 частки кожному окремо. Відповідно до договору дарування 1/5 частки квартири від 21.03.2009 року, бланк серії ВМВ №\~308095, відповідач - [PERSON] подарував своїй дочці - [PERSON] 1/5 частку квартири [ADDRESS], належну відповідачу на праві власності. Таким чином внаслідок вказаних дій було припинено право власності відповідача на підставі договору дарування від 21.03.2009 року. Згідно договору дарування частки квартири № 948 від 30.04.2014 року, бланк серії ВТТ №\~680940, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 21169626 від 30.04.2014 року [PERSON] та [PERSON] подарували позивачу 3/5 частки вищевказаної квартири. Таким чином враховуючи вже належну позивачу 1/5 частку квартири [ADDRESS] позивач набула у власність шляхом дарування ще 3/5 частки вказаної квартири та фактично має право власності у сукупному розмірі часток на 4/5 частки квартири. Згідно довідки Покровського МКП "ЖКС" від 26.09.2017 року позивач зареєстрована в [INFO], разом з сином - [PERSON] та відповідачем. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 10.12.2003 року рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та відповідачем був розірваний. Отже на підставі рішення суду згідно ст. 112 СК України позивач і відповідач перестали бути членами однієї сім'ї і таким чином відповідач втратив право користування житлом як член сім'ї власника. Згідно ст. 107 ЖК України, у випадку вибуття наймача і членів його сім'ї до постійного місця мешкання в інше житлове приміщення, договір найму приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. При вирішенні даного спору суд також зважає на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до переконання, що відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом, в зв'язку з чим, вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved