Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування за заповітом. В подальшому позивач подала до суду письмову заяву про уточнення вимог в частині зазначення адреси розташування житлового будинку , в зв'язку з допущеною у тексті опискою . Мотивуючи позовні вимоги вказує на те, що після смерті тітки позивачки [PERSON], яка померла [INFO], відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належав їй, однак право власності на даний житловий будинок за життя не оформила. За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповіт, яким заповіла все належне їй майно та майнові права позивачу, яка являється її племінницею. Позивач прийняла спадщину шляхом подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй відмовлено з мотивів відсутності правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві. Посилаючись на те, що позивач є спадкоємицею майна померлої тітки за заповітом , правовстановлюючі документи на будинок відсутні, а оформлення та реєстрація права власності на будинок не можливі,а тому з врахуванням уточнених позовних вимог просить суд ухвалити рішення , яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті тітки - [PERSON], померлої [INFO] на житловий будинок загальною площею 121 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м., що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'вилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Надіслала на адресу суду заяву у якій просить розглянути справу без її участі. Позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник відповідача Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить розглянути справу без їх участі. /а.с.32/ Розгляд справи проведено за відсутності сторін , які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів Ужгородського району № 121 від 09.08.1989 р. " Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать окремим громадянам та головам колгоспних дворів сіл Вовкове,Оноківці, Оріховиці" вирішено : Ужгородському міжміському бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію будинків вказаних у списку який додається, оформити право власності на житлові будинки з надвірними будівлями та спорудами в селах Вовкове, Оноківці, Оріховиця і видати свідоцтва про право особистої власності окремим громадянам, в тому числі й за адресою [ADDRESS] за [PERSON] та його донькою [PERSON] по 1 / 2 - кожному, що стверджується рішенням виконавчого комітету Ради народних депутатів Ужгородського району № 121 від 09.08.1989 р. та архівним витягом № 431 від 26.10.2015 року , копії яких приєднані до матеріалів справи. /а.с.4,43/ Як вбачається з архівного витягу виданого архівним відділом Ужгородськогої РДА від 26.10.2015 року за №431 за [PERSON] та [PERSON] вирішено оформити право власності на житловий будинок [ADDRESS], по 1 / 2 - кожному./а.с.43/ Згідно довідки виконавчого комітету Оноківської сільської ради № 753 від 22.05.2015 року, на день смерті [PERSON], який помер [INFO] , в [ADDRESS] проживала і була зареєстрована його донька [PERSON], 1930 р.н. та онук [PERSON] /а.с.11/ Згідно довідки виконавчого комітету Оноківської сільської ради № 670 від 12.05.2015 року, заповіт від [PERSON] по Оноківській сільській раді не посвідчувався. /а.с.12/ Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом до складу якої в тому числі входить ? житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], так як за життя останній заповіт не залишив . Враховуючи, що спадщина за померлим [PERSON] відкрилася у 1993 році, тому до даних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР. Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч.1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON], яка є донькою померлого [PERSON] спадщину за померлим батьком прийняла в установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном , а саме вище вказаним будинком , в якому вона на день смерті спадкодавця була зареєстрована і проживала, що стверджується довідкою виконавчого комітету Оноківської сільської ради № 753 від 22.05.2015 року/ а.с. 11/ За життя [PERSON], [INFO] залишила на ім'я своєї племінниці [PERSON] заповіт посвідчений секретарем Оноківської сільської ради Ужгородського району та зареєстрованого в реєстрі за №38 від 19.06.2013 року. /а.с. 13/ Після смерті [PERSON], яка померла [INFO] відкрилась спадщина за заповітом до складу якої в тому числі входить житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Враховуючи, що спадщина за померлою [PERSON] відкрилася у 2013 році, тому до даних правовідносин слід застосовувати норми ЦК України 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1217 - 1219 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки , що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обов'язків, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця. Із змісту ст. ст. 1223,1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, 5) Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Cудам слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини (п. 3 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Таким чином, аналіз норм права що регламентують порядок оформлення права на спадщину, що відкрилась після 1 січня 2004 року передбачає звернення спадкоємця як за законом так і за заповітом до нотаріуса і видачі ним відповідного свідоцтва. Відповідно до абз. 2-3 п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Як встановлено судом, після смерті [PERSON] позивач спадщину відповідно до ст. ст. 1268 -1270 ЦК України прийняла , подавши заяву нотаріусу про прийняття спадщини за заповітом, однак постановою приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 15 червня 2015 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що належало спадкодавцю [PERSON] померлої [INFO] , оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS]./а.с.14/ Також з матеріалів справи слідує, що вказаний житловий будинок був збудований у 1959 році, що стверджується технічним паспортом на жилий будинок, виготовлений 02.06.2015 року Ужгородським РБТІ на замовлення [PERSON] /а.с.5-9/ Однак на вказаний будинок відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення , або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Таким чином, оскільки спірний будинок було збудовано до 01.07.2004 року, то державна реєстрація прав на нього не була обов'язковою, а відтак виникнення права власноті на нього не залежить від державної реєстрації. Відповідно до п. 3.1 Роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Крім того,порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Вищевикладене зазначене у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Таким чином, зважаючи на те, що житловий будинок було збудовано у 1959 році, наявний технічний паспорт на вказаний будинок складений 02.06.2015 року , то такий будинок після смерті [PERSON] входить до складу спадкового майна. Судом встановлено, що в матеріалах справи наявна відмова приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 15.06.2015 року № 88/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 та ст. 392 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, тобто порушено її цивільне право на отримання спадщини, яке згідно до ст.16 ЦК України підлягає судовому захисту шляхом визнання права на спадкове майно, що узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ викладеному у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позивачем доведені ті обставини які викладені в позові, а отже вона як спадкоємець за заповітом має право на майно померлої тітки [PERSON], інших спадкоємців, які б претендували на дане спадкове майно у спадщині не має, приймаючи до уваги, що відповідно до діючого законодавства позивач має право на спадкування за заповітом на майно, яке належало спадкодавцю, через відсутність правовстановлюючих документів позивач позбавлена можливості прийняти спадщину в установленому законом порядку, іншого порядку визнати за нею право власності на спадкове майно законодавством не передбачено, суд зважаючи на визнання відповідачем позову, дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Крім того, відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved