Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29.01.2015 року визнано за ним право на особисту приватну власність на вищевказану квартиру. З 20 вересня 2012 року по 08 серпня 2014 року він перебував у шлюбі з відповідачкою, даний шлюб розірвано на підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду від 08.08.2014 року. Його колишня дружина і її син [PERSON] зареєстровані разом з ним за адресою: [ADDRESS], але вони вже більше двох років не проживають в зазначеній квартирі. У відповідачки є інше житло та інша сім"я. Реєстрація відповідачки позбавляє його можливості вільно, на власний розсуд, в повному обсязі здійснювати законне право власності на нерухомість, окрім того, призводить до необгрунтованих додаткових витрат. Добровільно знятися з реєстрації відповідачка не бажає. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з"явилась, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила, про день розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Заяви про розгляд справи в її відсутності до суду не подала. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. З"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу квартири, витягом з Державного реєстру правочинів(а.с.5-7). Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29.01.2015 року визнано за [PERSON] право на особисту приватну власність на вищевказану квартиру(а.с.11). З 20 вересня 2012 року по 08 серпня 2014 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], даний шлюб розірвано на підставі рішення Бердичівського міськрайонного суду від 08.08.2014 року( а.с.10). [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою ПП "Житлоремекс -2" № 1927 від 08.08.2014 року(а.с.8). Той факт, що відповідачка зареєстрована за зазначеною адресою, але не проживає там з 2013 року, підтверджується актом ПП " Житлоремекс -2" від 26.02.2015 року Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні(ст. 321 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень ЖК до членів сім"ї наймача (власника) житлового приміщення віднесено дружину(чоловіка) власника житла, їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Ознака постійного проживання є обов"язковою умовою розуміння сім"ї. Відповідно до ст. 391 цього ж Кодексу, власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що оскільки відповідачка з 2013 року не користується даним житловим приміщенням, не проживає в ньому більше року, доказів того, що позивач або інші особи, чинили їй перешкоди у користуванні спірним житлом не надала, також не надала будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, а тому позовні вимоги, про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню.

Outcome: approved