Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

[PERSON] міська рада Волинської області звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON], про визнання недійсними та скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.10.2006 року комісією у земельних спорах міської ради [PERSON] погоджено межу земельних ділянок з [PERSON] по існуючій огорожі та рекомендовано [PERSON] відступити від зелених насаджень, які ростуть по краю вул. Чкалова по всій довжині ділянки на ширину 3 метри. На підставі протоколу комісії по земельним спорам, 18.12.2006 року сесією міської ради прийняте рішення №7/30 про передачу [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0202 га для ведення особистого селянського господарства в м. Ківерці по вул. Залізнична, 86/2. 06.03.2007 року рішенням №10/60 було внесено зміни до рішення міської ради № 7/30 від 18.12.2006 року, а саме площу 0,0202 га було замінено на 0,9139 га, а також вирішено влаштувати до межі садиби [PERSON] проїзд з вул. Залізнична шириною 4,10 метра вздовж вулиці Чкалова та віднести його до земель загального користування. За результатами розгляду заяви [PERSON], яка є спадкоємицею [PERSON], 04.03.2015 року було встановлено, що [PERSON] встановлює огорожу, не залишаючи проїзду до житлового будинку 2а по вул. Чкалова. Враховуючи те, що Державний акт на земельну ділянку був виданий на підставі технічної документації із землеустрою, однак при її виготовленні ТзОВ «Гарант» не враховано рішення міської ради від 06.03.2007 року №10/60, що призвело до накладення земельної ділянки [PERSON] на землі загального користування, просить скасувати Держані акти на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 325297 від 25.01.2010 року та серії ЯЗ № 325298 від 25.01.2010 року, які видані на імя [PERSON] на земельні ділянки площами 0,1000 га та 0,0139 га, які розташовані в м. Ківерці по вул. Залізнична, 86/2. Відповідач [PERSON] подала заперечення на позов, яке мотивує тим, що Держані акти на земельні ділянки, які позивач просить скасувати, були виготовлені згідно рішень [PERSON] міської ради та за їх погодженням. Також, 11.02.2011 року при виготовленні будівельного паспорту на добудову до її житлового будинку, будівництво було погоджено з головним архітектором Ківерцівського району, а схему забудови земельної ділянки і її межі були погоджені головою міської ради. Крім того, з 2006 року міською радою не прийнято жодних мір щодо облаштування заїзду по вул. Чкалова та відсутня проектна документація чи будь-які інші документи, які б свідчили, що такий проїзд є запланованим та являється комунальною власністю, тому просить відмовити у задоволенні заявленого позову. В судовому засідання представник позивача [PERSON] підтримала позов та просила задовольнити заявлені вимоги повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, її представники [PERSON] та [PERSON], кожен зокрема, позов не визнали, з підстав викладених у запереченні, просили відмовити у задоволенні заявлених вимог. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, її представник [PERSON] висловила думку про доцільність заявленого позову, оскільки при виготовленні технічної документації із землеустрою на підставі якої відповідачу були видані Державні акти на право власності на земельні ділянки, не враховано рішення [PERSON] міської ради щодо облаштування до межі садиби [PERSON] проїзду з вул. Залізничної вздовж вул. Чкалова та віднесення його до земель загального користування. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Частиною 2 ст. 158 ЗК України визначено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Частиною 1 ст. 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Судом встановлено, рішенням [PERSON] міської ради Волинської області №7/30 від 18.12.2006 року, [PERSON] безоплатно передано земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 0,0202 га для ведення особистого селянського господарства в м. Ківерці по вул. Залізнична, 86/2 /а.с. 12/. Рішенням [PERSON] міської ради Волинської області №10/60 від 06.03.2007 року внесено зміни до рішення міської ради від 18.12.2006 року №7/30 «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки [PERSON]М.», а саме у п. 1 рішення площу 0,0202 га замінено на 0,0139 га. Також, п. 2 даного рішення вирішено влаштувати до межі садиби [PERSON], що проживає [INFO], проїзд з вул. Залізнична шириною 4,10 м вздовж вул. Чкалова та віднести його до земель загального користування /а.с. 14/. В судовому засіданні встановлено, що третя особа [PERSON] є спадкоємицею [PERSON], земельна ділянка якого розташована в м. Ківерці по вул. Чкалова, 2а та межує із земельною ділянкою відповідача [PERSON] Як вбачається з Державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЗ № 325297 від 25.01.2010 року та серії ЯЗ № 325298 від 25.01.2010 року, на земельні ділянки площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0139 га для ведення особистого селянського господарства в м. Ківерці по вул. Залізнична, 86/2, вказані Державні акти були видані на імя [PERSON] на підставі рішень [PERSON] міської ради від 06.03.2007 року № 10/60 /а.с. 6, 58/. Відповідно до [PERSON] міської ради від 04.03.2015 року, [PERSON] зобовязано здійснювати будівництво огорожі з дотриманням рішення міської ради від 06.03.2007 року № 10/60 «Про внесення змін в рішення міської ради від 18.12.2006 року № 7/3 «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки [PERSON]М.» /а.с. 16/. А рішенням [PERSON] міської ради №53/18 від 02.06.2015 року вирішено доручити міському голові звернутися до суду з позовом про скасування державного акту на право влансоті на земельну ділянку, яка розташована в м. ківерці по вул. Залізнична, 86/2, з причин виявлення накладення частини земельної ділянки [PERSON] на проїзд до садиби [PERSON] та невиконання рішень міської ради від 06.03.2007 року № 10/60 та від 18.12.2006 року № 7/3 /а.с. 18/. Згідно матеріалів технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,1139 га [PERSON] в м. Ківерці по вул. Залізнична, 86/2, виготовленої ТзОВ «Гарант», зокрема протоколу роботи комісії по земельних спорах від 27.10.2006 року, [PERSON] погодження меж з суміжними землекористувачами (землевласниками), висновком головного архітектора Ківерцівського району № 2408 від 30.09.2009 року, висновком Управління Держкомзему у [PERSON] районі № 01-4/2260 від 30.10.2009 року, [PERSON] про перенесення в натуру меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків від 02.04.2007 року, межі земельної ділянки [PERSON] погоджено і встановлено відсутність вчинення самозахвату останньою земельної ділянки [PERSON] Щодо тверджень позивача про те, що при виготовленні технічної документації ТзОВ «Гарант» не було дотримано вимог рішень міської ради №7/30 від 18.12.2006 року та №10/60 від 06.03.2007 року, а саме не враховано необхідність влаштування до межі садиби [PERSON], який проживає в [INFO], проїзду з вул. Залізнична шириною 4,10 м. вздовж вул. Чкалова та віднесення його до земель загального користування, такі доводи не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставі і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами, що регулюють земельні правовідносини. Частиною 2 ст. 3 Конституції України передбачено, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ч. 2 cт. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що у випадках визначених ст.ст. 140-149 ЗК України, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні по справі "Рисовський проти України" Європейський суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно із Законом України "Про основи містобудування" сільські, селищні, міські ради уповноважені затверджувати місцеві правила забудови окремих частин населених пунктів та вносити в них зміни за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури (частина друга статті 12, частина п'ята статті 17). За Законом України "Про планування і забудову територій" місцева рада затверджує містобудівну документацію та після погодження зі спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури вносить до неї зміни своїм же рішенням (частини третя, четверта статті 10). Однак всупереч наведеному, [PERSON] міською радою, в ході здійснення свої повноважень, прийнявши рішення про влаштування до межі садиби [PERSON], який проживає в [INFO], проїзду з вул. Залізнична шириною 4,10 м. вздовж вул. Чкалова та віднесення його до земель загального користування, з 2006 року не вчинено жодних дій для визначення можливості такого облаштування, не підготовлено необхідної документації, не визначено виконавця таких робіт, не надано рекомендації, яких необхідно дотриматись в ході виконання технічної документації із землеустрою. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено обставин, визначених ст.ст. 140, 141 ЗК України, які б давали підстави для припинення права власності чи користування земельною ділянкою відповідачем. Як передбачено ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування Державних актів на право власності на земельні ділянки, які належать відповідачу [PERSON], тому у задоволенні заявлених вимог слід відмовити. На підставі ст..ст. 116, 122, 118, 158 ЗК України, ст..ст. 3, 19 Конституції України, п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" , ЗУ «Про основи містобудування», ЗУ «Про планування та забудову територій»,

Outcome: dismissed