Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, визнати за ним право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, що знаходиться в будинку № 46/1 на вул. Житомирській в м. Бердичеві, та поділити вказане приміщення згідно 2 варіанту, визначеного судово-технічною експертизою, розділити спільно нажите майно, а саме обладнання салону на загальну суму 211500 грн., стягнувши з [PERSON] на його користь 1/2 частину вартості даного майна на суму - 105750 грн., стягнути з відповідачки частину сплачених коштів за кредитними договорами, в тому числі, за договором № 286/25-301 від 21.11.2005 року, укладеним між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» - 106952,85 грн., за договором № 286/25-494 від 21.09.2007 року - 251824,22 грн.; визнати за [PERSON] зобов'язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» зі сплати залишку кредиту, відсотків за кредитним договором № 286/25-494 від 21.09.2007 року з урахуванням сплаченої суми боргу. Мотивуючи тим, що з відповідачкою перебували у шлюбі з 27.09.1988 року. Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2008 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу ними сумісно було придбане нерухоме майна, а саме нежиле приміщення, заг. пл. 396, 1 м.2, що знаходиться у будинку № 46/1 на вул. Леніна( на даний час вул. Житомирська) в м. Бердичеві Житомирської області. Вказане нежиле приміщення зареєстроване на праві власності за відповідачкою. Крім того під час шлюбу ними було придбано обладнення салону на загальну суму 211500 грн., а також в інтересах сім"ї були взяті кредити в ПАТ «Укрсоцбанк» за договором № 286/25-301 від 21.11.2005 року на суму - 106952,85 грн., за договором № 286/25-494 від 21.09.2007 року на суму - 251824,22 грн.. До початку розгляду справи по суті відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача про розподіл спільно нажитого майна подружжя, та з врахуванням збільшених позовних вимог просить суд поділити спільне майно подружжя, а саме стягнути з [PERSON] на її користь 1/2 вартості трикімнатної квартири № 7, яка розташована за адресою: м. Бердичів, вул. Котляревського, буд. 18- в, в сумі 134 644 грн., 1/2 вартості автомобіля Фольксафаген, Т4, днз. АМ7426АС 1998 року виготовлення в сумі 32 730 грн., 1/2 вартості автомобіля Фольксфаген ЛТ 46, днз. АМ 3891 АН 2001 року виготовлення в розмірі 48 800 грн., 1/2 вартості автомобіля Фіат Дукато, днз 73104 ВВ 1995 року виготовлення в розмірі 16 465 грн., 1/2 вартості автомобіля [NUMBER], 1999 року виготовлення в розмірі 64 399 гривень, 1/2 вартості автомобіля [NUMBER], 2004 року виготовлення в розмірі 52 113 грн., 1/2 вартості автомобіля [NUMBER] 2002 року в розмірі 43 771 грн., 1/2 частину вартості майна придбаного в житловий будинок № 9, що розташований за адресою: вул. Раскова в м. Бердичеві, на суму 181 050 грн., а також визнати за нею право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири № 8, яка розташованої за адресою: м. Бердичів, вул. Котляревського, 18- в, визнати за нею право власності на 22/100 житлового будинку № 9, який знаходиться в м. Бердичів на вул. Раскової. Мотивуючи тим, що 27.09.1988 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який було розірвано 26.08.2008 року. В період з 27.09.1988 по 26.08.2008 роки ними придбало за спільні сумісні кошти: автомобіль Фольксафаген, Т4, днз. АМ7426АС 1998 року виготовлення; Фольксфаген ЛТ 46, днз. АМ 3891 АН 2001 року виготовлення; Фіат Дукато, днз 73104 В В 1995 року виготовлення; Даймлер-Крайслер 903, д.н.з. АМ 9652АК, 1999 року виготовлення; Фольсваген 20Х0АЕ, д.н.з. АМ 9179АР, 2004 року виготовлення; Фольсфаген Т4, д.н.з. [NUMBER] 2002 року виготовлення, придбане майно для облаштування житлового будинку, який розташований за адресою: м. Бердичів вул. Раскова № 9 на суму 181 050 грн.. Також в період шлюбу за спільні кошти подружжя 26.04.2007 року [PERSON] укладений договір про пайову участь у будівництві трьохкімнатних квартир № 7 та № 8, за адресою: м. Бердичів, вул. Котляревського, 18в, та відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду від 23 липня 2010 року за [PERSON] визнано право власності на вище зазначенні квартири. Крім того 27.10.1998 року під час спільного їх проживання в шлюбі, [PERSON] було подаровано 44/100 житлового будинку за адресою: м. Бердичів, вул. Расової, 9, його батьком [PERSON], це була одна житлова кімната зазначена на поетажному плані 1-6. Після укладення договору дарування житлового будинку, вони добудували з кімнати житловий будинок. Вартість житлового будинку істотно збільшилась після проведення капітального будівництва за спільні кошти її та відповідача. Ухвалою суду від 25.12.2012 року дані позови об"єднанні в одне провадження(а.с.127 т. 1). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, вимоги зустрічного позову визнали частково. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідачка [PERSON] і її представник [PERSON] у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, а вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності. \~\~\~\~\~\~\~ Представник -\~ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляду справи в його відсутності не надав. \~ Заслухавши пояснення свідків, зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, та часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна, виходячи з наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~ Нормами, закріпленими в ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована\~Законом України від17 липня1997 р. № 475/97-ВР\~(далі-Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.), передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України,\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. З\~Цивільного кодексу України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України). \~\~\~\~Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 ЦК).Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності іподібне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 27.09.1988 року, і рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2008 року у справі № 2-1735 вказаний шлюб між ними розірвано, що підтверджується витягом з рішення та свідоцтвом про розірвання шлюбу(а.с. 9, 11). З 2008 року сторони проживають окремо, даний факт ними не оспорюється. Згідно рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 20.12.2004 року [PERSON] набула право власності на нежиле приміщення, загальною площею 396 .1 кв.м., яке знаходиться за адресою: Житомирська області, вул. Леніна буд. 50 а, що підтверджується свідоцтвом про нерухоме майно(а.с.10). \~ Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Згідно\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідачкою [PERSON] згідно\~ст. 60 ч. 1 ЦПК України\~не доведено того, що вбудоване - прибудоване нежитлового приміщення косметично - оздоровчого салону, що знаходиться в будинку № 46/1 по вул. Житомирській в м. Бердичеві Житомирської області є її особистою приватною власністю відповідно до\~ст. 57 СК України. \~\~\~\~ Відповідачка 25.11.2003 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, даний факт сторонами не оспорююється. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ч.1 ЦК України).\~\~\~\~ Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. (Зазначена правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 р.). Відповідно до ч. І ст. 360- 1 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того на думку суду, позивачем надано суду докази, що будівництво даного об"єкту проводилося за їх спільні кошти, що підтверджується копіями накладних, та товарних чеків(а.с. 20 -35, 39-68 т -4). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вбудоване - прибудоване нежитлового приміщення косметично - оздоровчого салону, що знаходиться в будинку № 46/1 по вул. Житомирській в м. Бердичеві Житомирської області, загальною площею 396 кв.м, набуте [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу за рахунок належних подружжю коштів. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Ч. 1 ст. 28 даного Кодексу передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Частиною 1 ст. 69 СК України, встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідачка і її представник не надали суду належних і допустимих доказів того, що спірне нежитлове приміщення було придбане( побудоване) нею за кошти, які належали її батькові - [PERSON] і їй особисто, тобто, приміщення є об"єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON]. Доводи відповідачки і її представника, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, і не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, спростовується вищенаведеним доводами. Отже позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частку вбудованого - прибудованого нежитлового приміщення косметично - оздоровчого салону, що знаходиться в будинку № 46/1 по вул. Житомирській в м. Бердичеві Житомирської області підлягають задоволенню. Частиною першою ст. 70 СК України, передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Згідно частини 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, а ч. 3 вказаної статті передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена якщо з нею проживають діти, за умови що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частинами 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Що стосується визначення варіанту поділу даного об"єкту, то суд важає, можливим відійти від рівності часток, та визначити можливим 3 варіантом поділу, який передбачений експертом, оскільки як пояснила в судовому засіданні відповідачка, приміщенні, які передбаченні згідно даного варіанту, вона використовує для здійснення підприємницької діяльності, а інші здає в оренду, тобто поділ об"єкту згідно даного варіанту, на думку суду, не вплине на її підприємницьку діяльність. Слід також зазначити, що всі варіанти запропоновані експертом передбачають відступ від рівності часток. А тому суд, вважає, що за можливим, визнати право власності [PERSON] на 52/100 частки вбудованого - прибудованого нежитлового приміщення косметично - оздоровчого салону, що знаходиться в будинку № 46/1 на вул. Житомирській в м. Бердичеві Житомирської області, виділивши у йому у власність: 25/100 частин коридору 1-1-1 площею 20.1 м.2, приміщення 1-2 площею 13.5 кв.м., приміщення 1-3 площею 16.6 м.2, приміщення 1-4 площею 23.6 м.2, коридор 1-5 площею 12 м.2, коридор 1-6 площею 3.2 м.2, приміщення 1-7 площею 13.9 м.2, приміщення 1-8 площею 15-7 м.2, приміщення 1 - 9 площею 56.8 м.2, коридор 1-13 площею 2.6 м.2, приміщення 1-15 площею 27.1 м.2, всього по об"єкту 205 кв.1 м.2, вартістю 2646740 грн., та визнати право власності [PERSON] на 48/100 частки вбудованого - прибудованого нежитлового приміщення косметично - оздоровчого салону, що знаходиться в будинку № 46/1 по вул. Житомирській в м. Бердичеві Житомирської області, виділивши їй у власність: приміщення 1.10 площею 8.6 м.2, побутове приміщення 1-14 площею 7.6 м.2, коридор 1-14 площею 7.5 м.2, побутову кімнату 1-16 площею 2 м.2, побутову кімнату 1-17 площею 1.5 м.2, побутову кімнату 1-18 площею 1.8 м.2, побутову кімнату 1-19 площею 15 м.2, приміщення 1-20 площею 24.9 м.2, приміщення 1-21 площею 10.5 м.2, побутова кімната 1-22 площею 1.6 м.2, приміщення 1-23 площею 13.1 м.2, побутова кімната 1-24 площею 2.7 м.2, приміщення 1-25 площею 32.2 м.2, 75/100 частин коридору 1.1.2 площею 60.4 м.2, побутове приміщення 1-12 площею 1.6 м.2, всього по об"єкту 191 м.2, вартістю 2464160 грн.. Крім того, суд вважає, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] різниця вартості виділених часток в розмірі 91290 грн.. Для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, які пропонуються співвласниками, згідно варіанту поділу вбудовано - прибудованого нежилого приміщення косметично- оздороровчого салону, загальною площею 396.1 кв.м, що знаходиться по вул. Житомирській(Леніна) буд. 46/1 в м. Бердичеві Житомирської області [PERSON] і [PERSON] необхідно виконати наступні ремонтно - будівельні роботи: - на головному фасаді досліджуваного приміщення(зі сторони вул. Житомирська (Леніна) демонтувати зовнішний дверний блок з наступним розширенням дверного прорізу та влаштування дверних блоків; - влаштувати нові глухі перегородки в коридорі № 1-1( площею 80.5 кв.м) по лінії розподілу; - демонтувати внутрішній дверний блок з подальшим закладанням дверного прорізу та штукатуренням з обох сторін між приміщеннями № 1-1( площею 80.5 м.2) та № 1-9 ( площею 56.8 м.2), № 1-13( площею 2.6 м.2), та № 1-14( площею 7.5 м.2), № 1-15( площею 27.1 м.2), та № 1-14( площею 7.5 м.2). - влаштувати дверний проріз з подальшим встановленням внутрішнього дверного блоку між приміщеннями № 1-8( площею 15.7 м.2) та № 56.8 м.2. Приміщення, які виділяються в ізольоване користування [PERSON] та [PERSON] згідно вимог діючого нормативних документів, чинних на території України в галузі будівництва, повинні або можуть бути забезпеченні таким інженерним устаткуванням: - автономною системою електропостачання; - автономною системою опалення; - автономною системою водопостачання; - автономною системою водовідведення. Роботи по влаштуванню або переобладненню систем інженерного устаткування провести з дозволу відповідних служб, до компетенції якиї входить надання відповідних дозволів, на підставі проектно - кошторисної документації. Що стосується позовних вимоги про стягнення з [PERSON] частини сплачених [PERSON] коштів по кредитному договору № 286/25-310 від 21.11.2005 року укладеного з АКБ (ПАТ) «Укрсоцбанк» за період з 21.11.2005 року по 21.09.2007 року у сумі - 106952,85 грн., частину сплачених ним коштів по кредитному договору № 286/25-494 від 21.09.2007 року укладеного з АКБ (ПАТ) «Укрсоцбанк» за період з 21.09.2007 року по 18.10.2013 року у сумі - 251824,22 грн.; та визнання [PERSON] зобов'язаною особою перед ПАТ «Укрсоцбанк» зі сплати залишку кредиту, процентів за кредитним договором № 286/25-494 від 21.09.2007 року укладеним між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» з врахуванням сплаченої суми боргу за кредитом, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Судом встановлено, що кошти по кредитному договору укладеному позивачем з АКБ (ПАТ) «Укрсоцбанк» № 286/25-310 від 21 листопада 2005 року повністю сплачені 21 вересня 2007 року, даний факт сторонами не оспорюється. Що стосується кредитного договору позивача з АКБ (ПАТ) «Укрсоцбанк» № 286/25- 494 від 21.09.2007 року, то слід зазначити наступне, що поручителем за вказаним договором є батько позивача - [PERSON], а предметом застави належний йому праві власності будинок за адресою: м. Бердичів, вул. Раскової, 9. А тому суд вважає, що позивачем і його представником належних та допустимих доказів щодо використання вказаних коштів, які були отриманні позивачем згідно вищевказаних договорів, в інтересах сім"ї суду не надав, як і не подав доказів, що вказані правочини ним був укладені за письмовою згодою подружжя - [PERSON], як то передбачено ч. 3 ст. 65 СК України. Крім того, судом відмовляючи в задоволенні даних позовних вимоги також враховано, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року справі № 6-42500 св12, встановлено, що із роз'яснень Пленуму Верховного Суду в пп. 23, 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не врахував, що при поділі спільної сумісної власності зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються. Встановлюючи за сторонами в рівних частках виконання обов'язку за кредитним договором, суд фактично втрутився в господарську діяльність банку та змінив умови договору, укладеного між ним та Особою 1. Тобто ВССУ пояснює, що суд при поділі майна подружжя не вправі вмішуватись в господарську діяльність банку і розподіляти кредитні зобов'язання між подружжям. Адже при розподілі кредитних зобов'язань судом потрібно розірвати дійсний договір та зобов'язати банк укласти новий на умовах суду. Також, на думку суду, не підлягають задоволенню і вимоги [PERSON] про поділ спільно нажитого майна, а саме обладнання салону на загальну суму 211500 грн., та стягнення з [PERSON] на його користь 1/2 частини вартості майна на суму - 105750 грн, з наступних підстав. Так, позивач просить суд поділити обладнення салону, а саме: обладнання адміністратора (меблі, м'які меблі ін.) на суму - 4500 грн.; меблі та ін. обладнання на облаштування кабінету директора(стіл, крісло, шафа, комп'ютер) на суму - 22000 грн.; професійне спецобладнання перукарів (З робочих місця: крісла, дзеркала,- спец меблі; обладнання для миття волосся; обладнання: манікюр, педикюр) на суму - 18000 грн.; професійне косметологічне спецобладнання німецької фірми ІСЖТОСОМЕТ (профкрісло ін. обладнання) на суму - 20000 грн.; обладнання кафе (спеціальні меблі: 8 столів, 32 стільці, мікрохвильова піч, 2 професійні холодильники, кавоварка, плазмений телевізор САМСУНГ, акваріум 1500 літрів та ін.) на суму - 45000 грн,; професійне обладнання для облаштування масажного кабінету (спекушетка ін. обладнання) на суму - 12000 грн.; обладнання для тренажерного залу (комплексний тренажер, батут, бігова доріжка, тенісний стіл ін. меблі) на суму -24000 грн.; обладнання для сауни (сауна, диван, стіл ін. меблі) на суму - 6000 грн.; солярій - 60000 грн.. Відповідно до висновку ВСУ в постанові від 1 липня 2015 року № 6-612 цс15 для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. \~\~\~\~ До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Однак ні позивачем ні його представником суду жодних доказів вкладення позивачем коштів для придбання даного майна і вартості зазначеного майна, а також факту наявності самого майна у відповідачки не надано, як не визначена його вартість на час розгляду справи. Відповідачка про наявність у неї вказаного майна заперечує. Що стосується позовних вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 1/2 вартості автомобіля [NUMBER], 1998 року виготовлення, в сумі 32730 гривень, 1/2 вартості автомобіля [NUMBER], 2001 року виготовлення, в розмірі 48800 гривень, 1/2 вартості автомобіля [NUMBER], 1999 року виготовлення, в розмірі 64399 гривень, 1/2 вартості автомобіля Фольсваген 20Х0АЕ, д.н.з. АМ 9179АР, 2004 року виготовлення, в розмірі 52113 гривень, 1/2 вартості автомобіля Фольсфаген Т4 , д.н.з АМ 9544АК 2002 року в розмірі 43771 гривень, 1/2 вартості автомобіля [NUMBER] 1995 року в розмірі 16465 грн., а всього коштів на загальну суму 258278 грн., то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Дані автомобілі були придбанні [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON], що підтверджується відповіддю з Бердичівського ВРЕВ № 1507 від 22.10.2013 року; відповіддю з Бердичівського ВРЕВ №1471 від 18.10.2013 року; відповіддю з Бердичівського ВРЕВ № 1733 від 10.12.2013 року(а.с. 53, 54 т-2, 179, 199 т. 3), а отже є спільною власністю подружжя і підлягають поділу між сторонами. При визначені вартості спірного майна суд виходи із дійсної вартості, яка зазначена в позовній заяві, оскільки вона підтверджується звітом про незалежну оцінку № 94/10 від 31.10.2013 року; звітом про незалежну оцінку № 95/10 від 31.10.2013 року; висновком спеціаліста № 306 від 05.11.2013 року; висновком спеціаліста № 307 від 05.11.2013 року; висновком спеціаліста № 308 від 05.11.2013 року; висновком спеціаліста № 15 від 15.01.2014 року; висновком спеціаліста № 16 від 15.01.2014 року; висновком спеціаліста № І7 від 15.01.2014 року(а.с. 55 - 70 т - 2). Доводи позивача, що дані автомобілі були придбані не для власного користування, а для продажі, а тому не є спільним майном подружжя, на думку суду, є безпідставними і не грунтуються на вимогах чинного законодавства. А тому суд вважає, що за [PERSON] підлягає визнанню право власності на 1/2 частину вказаних автомобілів, і підлягає стягненню 1/2 частина їх вартості в розмірі 258278 грн., оскільки відповідачка цього бажає. Клопотання про призначення експертизи щодо визначення вартості зазначеного майна сторони не заявляли, хоча судом їм було розяснено право на призначення вказаної експертизи. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] вартості 1/2 частини майна придбаного в житловий будинок № 9, що розташований за адресою: вул. Раскова в м. Бердичеві, на загальну суму 181 050 грн., то суд важає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторонами під час шлюбу було придбане наступне майно: м'який куточок на вартістю 10000 грн.; стіл вартістю 1 000 грн.; телевізор вартістю 10 000 грн.; тумбочку вартістю 500 грн.; вішалку вартістю 1000 грн.; акваріум с фонтаном вартістю 10 000 грн.; картини вартістю 1750 грн.; меблеву стінку вартістю 7500 грн.; килими вартістю 400 грн.; м'який куточок вартістю 2500 грн.; комп'ютер вартістю 2500 грн.; килим-доріжку вартістю 500 грн.; меблеву стінку вартістю 1000 грн.; ковдри 3 шт. вартістю 1000 грн.; телевізор вартістю 2500 грн.; м'який куточок вартістю 1500 грн.; килими вартістю 1000 грн.; фритюрницю вартістю 750 грн.; сервізи вартістю 7500 грн.; годинник вартістю 400 грн., та 2 швейні машинки вартістю 1000 грн., дубова драбина на 2 поверх вартістю 15 000 грн.; м'який куток вартістю 7500 грн.; меблі вартістю 1000 грн.; шафи-купе вартістю 2000 грн.; шафи-купе вартістю 5000 грн.; стільці дубові 2 шт. вартістю на суму 100 грн., стіл дубовий вартістю 1000 грн.; кухонні меблі вартістю 15 000 грн.; газову плиту вартістю 1500 грн.; телевізор вартістю 1500 грн.; мікрохвильову піч вартістю 750 грн., та холодильник вартістю 3500 грн., всього на суму 133650 грн., даний факт не заперечує і сам позивач. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. А тому суд вважає, що дане майно є спільним майном подружжя і підлягає поділу. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, а п. 25 вказаної постанови передбачає, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. П.п. 22, 24 даної постанови зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням подружжя, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В судовому засіданні сторони погодили вартість даного майна. А тому суд важає, що необхідно визнати право власності за [PERSON] та виділити їй у власність: м'який куточок на вартістю 10000 грн.; стіл вартістю 1 000 грн.; телевізор вартістю 10 000 грн.; тумбочку вартістю 500 грн.; вішалку вартістю 1000 грн.; акваріум с фонтаном вартістю 10 000 грн.; картини вартістю 1750 грн.; меблеву стінку вартістю 7500 грн.; килими вартістю 400 грн.; м'який куточок вартістю 2500 грн.; комп'ютер вартістю 2500 грн.; килим-доріжку вартістю 500 грн.; меблеву стінку вартістю 1000 грн.; ковдри 3 шт. вартістю 1000 грн.; телевізор вартістю 2500 грн.; м'який куточок вартістю 1500 грн.; килими вартістю 1000 грн.; фритюрницю вартістю 750 грн.; сервізи вартістю 7500 грн.; годинник вартістю 400 грн., та 2 швейні машинки вартістю 1000 грн., всього на суму 64300 грн.., та визнати право власності за [PERSON] та виділити йому у власність: дубову драбину на 2 поверх вартістю 15 000 грн.; м'який куток вартістю 7500 грн.; меблі вартістю 1000 грн.; шафи-купе вартістю 2000 грн.; шафи-купе вартістю 5000 грн.; стільці дубові 2 шт. вартістю на суму 100 грн., стіл дубовий вартістю 1000 грн.; кухонні меблі вартістю 15 000 грн.; газову плиту вартістю 1500 грн.; телевізор вартістю 1500 грн.; мікрохвильову піч вартістю 750 грн., та холодильник вартістю 3500 грн., всього на суму 69350 грн.. Крім того стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості виділених часток в розмірі 5050 грн., оскільки [PERSON] стягнення компенсації бажає. Що стосується позовних вимоги про стягнення з позивача на користь відповідачки 1/2 вартості сауни, гаражу та вартості облаштування подвір'я плиткою, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідачкою і її представником доказів вкладення нею коштів при придбанні даного майна і вартості зазначеного майна не надано, як не визначена його вартість на час розгляду справи. Позивач про придбання даного майна ними заперечив. Що стосується позовних вимоги про стягнення на користь [PERSON] 1/2 вартості трикімнатної квартири № 7, яка розташована за адресою: м. Бердичів, вул. Котляревського, буд. 18-в , в сумі 134 644 грн., а також визнання за нею права власності на 1/2 частку трикімнатної квартири № 8, яка розташованої за адресою м. Бердичів, вул. Котляревського, буд. 18, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 27 вересня 2007 року уклав з [PERSON] договір про пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку розташованого за адресою: м. Бердичів, вул. Котляревського, буд. 18-в на квартири № 7, 8, даний факт сторонами не оспорюється. На виконання даних умов договору [PERSON] 27.09.2007 року передав [PERSON] кошти в розмірі 282750 грн., що підтверджується розпискою, яка була дослідженна в судовому засіданні, також даний факт підтверджується рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 23.07. 2010 року(а.с. 62 справа № 2003/10, а.с. 112 т-1). Даним рішенням суду від 23.07.2010 року визнано право власності за [PERSON] на квартири № 7, 8 за адресою: вул. Котляревського, буд. 18- в м. Бердичів, Житомирська обл.(а.с. 112). \~\~\~\~\~\~\~\~\~ У відповідності до частини 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягає державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто право власності на спірні квартири визнано та зареєстровано за позивачем після розірвання шлюбу з відповідачкою. А тому, на думку суду дані квартири не можуть бути визнанні спільним майном подружжя, а отже не підлягають поділу, також не підлягає стягненню на користь відповідачки з позивача і вартість 1/2 частки трикімнатної квартири № 7. В той же час спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. \~\~\~ До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У тому суд вважає, що кошти в розмірі 282750 грн., які [PERSON] 27.09. 2007 року передав [PERSON] на виконання умов договору про пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку розташовоаного за адресою: Житомирська обл. м. Бердичів, вул. Котляревського, буд. 18-в на квартири № 7, 8, є спільним майном подружжя. А отже, підлягає визнанню за [PERSON] право власності на 1/2 частину даних коштів, які були сплачені позивачем згідно договору про пайову участь, тобто підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частина коштів розмірі 141375 грн.. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 22/100 житлового будинку, який знаходиться в м. Бердичів, вул. Раскової, № 9, то суд вважає, що дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановено, що 56/100 частки будинку № 9 на вул. Расковій м. Бердичеві належать належить [PERSON], що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно(а.с.168 т-2). 27.10.1998 року [PERSON] було подаровано 44/100 даного житлового будинку [PERSON], що підтверджується копією договору дарування, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно(а.с. 169-170 т. 3, 17-19 т. 4). Відповідно до ст. 22 КпШС України( який діяв на момент дарування частини будинку [PERSON]Г.), що кореспондується з положенням ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України ( чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному із подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України. Відповідно до ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічне положення закріплене й ст. 62 СК України. Для застосування передбачених вказаними статтями правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, ( зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна, будівельних матеріалів чи вартості будівельних робіт) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкта. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. В судовому засіданні сторони не заперечували, що після реєстрації шлюбу вони проживали в спірному будинку, і проводили ремонтні роботи. В обґрунтування своїх вимог відповідачка і її представник посилається на висновок судової будівельно-технічної експертизи № 191/08-2015 від 20.08.2015 року, яким визначено ринкову вартість домоволодіння на дату проведення дослідження, а також визначено вартість прибудови та вартість мансардного поверху, які не внесенні до матеріалів технічної інвентаризації. Однак вищезазначений висновок будівельно-технічної експертизи свідчить лише про те, що у спірному домоволодінні було здійснено певні поліпшення шляхом виконання робіт по переплануванню кімнат, добудови, та не дає відповіді на питання, в який період були здійсненні поліпшення в спірному домоволодінні, в якій частині спірного домоволодіння, кому належить дана частина домоволодіння позивачу чи його батьку. А тому суд вважає, що відповідачкою і її представником, в порушення положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надано суду жодного належного доказу на підтвердження того, що ці поліпшення були здійсненні саме в період зареєстрованого шлюбу з позивачем, та саме за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Також відповідачка не надала суду належних доказів, що за рахунок її коштів (чи коштів подружжя) проводився саме капітальний ремонт будинку, а не поточний ремонт майна іншого подружжя, яке спільно використовувалося подружжям та третьою особою у продовж тривалого часу для задоволення їх спільних потреб. Таким чином, відповідачкою не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, як не довела суду й того, які саме будівельні матеріали були придбані нею для здійснення істотних поліпшень спірного житлового будинку з господарськими спорудами, що стали їх невід"ємною частиною, їх вартість, частку її участі у придбанні цих матеріалів. Крім того суду не надано доказів, що дана добудова будинку зареєстрована відповідно до чинного занокнодавства, і не є самочинним будівництвом. За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Що стосується показів свідків [PERSON], [PERSON], то суд оцінює їх покази в судовому засіданні критично, так як вони суперечать зібраним по справі матеріалам і ці свідки перебувають у родинних відносинах з відповідачкою ([PERSON] є тіткою відповідачки, а [PERSON] є матір"ю відповідачки), що дає підставу вважати їх зацікавленими у вирішенні справи на користь відповідачки, а тому суд не бере їх пояснення до уваги, крім того свідок [PERSON] пояснила, що про будівництво салону, та ремонт будинку за адресою: м. Бердичів, вул. Раскова, 9 їй відомо зі слів покійного батька відповідачки - [PERSON]. Покази свідка [PERSON], суд оцінює критично, оскільки вона пояснила, що про будівництво салону, та ремонт будинку за адресою: м. Бердичів, вул. Раскова, 9 їй відомо зі слів батьків відповідачки. Покази свідка [PERSON], суд оцінює критично, оскільки він пояснив, що будівництво салону, та ремонт будинку за адресою: м. Бердичів, вул. Раскова, 9 проводила відповідачка, а позивач там появлявся, але не зазначив за які кошти проводилися будівельні роботи на вказаних об"єктах. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1700 грн., оскільки його понесення підтверджено документально(а.с. 1 т. 1), а також підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 3219 грн., оскільки його понесення підтверджено документально(а.с. 124 т.1).

Outcome: partial