Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області (далі - відповідач), третя особа - [PERSON], про визнання у порядку спадкування за заповітом права на завершення приватизації земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 8 вересня 1999 року померла його прабаба зі сторони матері [PERSON]. Рішенням Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до заповіту від 1 червня 1995 року позивач є єдиним спадкоємцем. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка. Позивач прийняв спадщину [PERSON], оскільки вступив у фактичне володіння і управління її спадковим майном протягом шести місяців з дня її смерті шляхом отримання у власність її речей домашнього вжитку, однак позбавлений можливості оформити свої спадкові права на земельну ділянку так, як державний акт на неї не виготовлявся. У звязку з цим позивач просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право на завершення приватизації земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, а справу розглянути без його участі. У судове засідання сторони не зявилися. Відповідач надіслав лист, в якому погодився з позовом та просив розглянути справу за відсутності його представника (а.с. 29). Третя особа погодилася з позовом та просила справу розглядати в її відсутність, про що також подала відповідну заяву (а.с. 12). Виходячи з приписів ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд ухвалив слухати справу за відсутності учасників процесу. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 8 вересня 1999 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (виданого повторно) від 16 січня 2002 року серії 1-СР № 176321 (а.с. 6). Зі змісту довідки Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 1913 від 24 жовтня 2017 року, вбачається, що [PERSON] дійсно до дня смерті була зареєстрований та постійно проживала за адресою: [INFO], одиноко (а.с. 13). При житті [PERSON], а саме 1 червня 1995 року, склала заповіт, посвідчений Богодухівською сільською радою Чорнобаївського району Черкаської області 1 червня 1995 року та зареєстрований у книзі для запису нотаріальних дій за № 26, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй по закону, заповіла позивачу (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Зокрема, згідно з довідкою Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 1887 від 18 жовтня 2017 року за [PERSON] на підставі земельно-облікових документів рахується всього землі 0,45 га, в тому числі: ріллі - 0,40 га, під будівлями та дворами - 0,02 га, багаторічних насаджень - 0,03 га (а.с. 9). Вказану земельну ділянку [PERSON] отримала на підставі рішення Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області № 9 від 29 вересня 1997 року, що підтверджується випискою з нього (а.с. 8). Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні приписи ЦК УРСР. Як зазначено у ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно з ч. 1 і 2 ст. 524 ЦК УРСР, який діяв на момент смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 525 ЦК УРСР встановлено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, при оголошенні його померлим день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Отже часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день її смерті, а саме 8 вересня 1999 року. Відповідно до змісту листа Чорнобаївської державної нотаріальної контори від 7 листопада 2017 року (вих. № 1497) (а.с. 28), що надійшов у відповідь на запит суду (а.с. 21), після померлої [PERSON], заяви в нотаріальну контору не поступали. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Водночас листом Черкаського обласного державного архіву від 15 листопада 2017 року (вих. № 1319/01-24), що надійшов у відповідь на запит суду (а.с. 25) повідомлено, що відповідно до "Алфавітної книги обліку спадкових справ" Чорнобаївської державної нотаріальної контори за 1999-2003 роки спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с. 30). Судом встановлено, що померла [PERSON] склала заповіт, відповідно до змісту якого все своє майно заповіла позивачу. Позивач прийняв спадщину [PERSON], оскільки вступив у фактичне володіння та управління її спадковим майном шляхом отримання у власність речей домашнього вжитку протягом шести місяців з дня її смерті, що підтверджується довідкою Богодухівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 20 жовтня 2017 року № 1900 (а.с. 11), однак не може оформити право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на неї. Абзацом 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність), є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом "г" ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, з-поміж іншого, прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов'язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, оцінивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на наявність заповіту, а також на те, що [PERSON] при житті не встигла зареєструвати право власності на земельну ділянку, визнання відповідачем та третьою особою позову, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем у порядку спадкування за заповітом право на завершення приватизації земельної ділянки. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved