Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У липні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУПФУ) про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних. В обґрунтування позову зазначала, що Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2011 по справі № 2а-316/11 зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком починаючи з 16.06.2010, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 Закону України «Про Загально обов`язкове державне пенсійне страхування». Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2011 постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2011 по справі № 2а-316/11 залишено без змін. Постанова суду набрала законної сили 28.07.2011. У зв`язку зі смертю батька, нею до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя було подано заяву про заміну сторони її правонаступником. Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2019 по справі № 2а- 316/11 замінено стягувача з [PERSON] на його правонаступника [PERSON] та замінено сторону боржника з управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя на Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Судове рішення по справі № 2а-316/11 було передано на виконання до управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що свідчить заява про виконання рішення від 24.02.2020. Але, відповідачем було лише здійснено перерахунок основної та додаткової пенсії у відповідності до судового рішення, чинного законодавства України та нараховані грошові кошти до виплати у сумі 63 709,94 грн. (шістдесят три тисячі сімсот дев`ять гривень 94 коп.), що підтверджується листом Відповідача від 28.12.2012 № 236/Ш-9. На сьогоднішній день сума заборгованості, перерахована за судовим рішенням так і не була фактично виплачена. На підставі викладеного просить задовольнити позовні вимоги та стягнути на користь позивача нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 28.07.2011 по 31.05.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови суду від 10.3.2011 року у розмірі 123038,77 грн. 04.08.2020 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). 25.08.2020 року відповідач ГУПФУ в особі представника Алєксєєвої Ю.О. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області заперечує проти вказаної позовної заяви з наступних підстав. Згідно до статті 1227 Цивільного кодексу України, в якій вказано, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Отже, ст. 1227 Цивільного кодексу України чітко визначено право на одержання сум, які належали спадкодавцеві та які входять до складу спадщини, а саме: заробітна плата, пенсії. стипендії, аліменти та інші соціальні виплати. Інфляційні втрати та три проценти річних не входять до складу спадщини відповідно до норм Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2011 року по справі № 2а-316/11 позовні вимоги [PERSON] до УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя - задоволено частково та зобов`язано УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 16.06.2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2011 року по справі № 2а-316/11 апеляційну скаргу УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2011 року - залишено без задоволення. На виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2011 року по справі № 2а-316/11 відповідачем було проведено перерахунок пенсії, в результаті якого нараховано 63 760, 94 грн., що підтверджується копією протоколу від 10.01.2013 року про перерахунок пенсії. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2019 року по справі № 2а-316/11 здійснено заміну сторони правонаступником. Відповідно до статті 63 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" Фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством. Нараховані кошти виплачуються та залежать від Фінансування з Державного Бюджету України. 03.09.2014 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 440 "Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою", якою визначено механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", інвентаризації та погашення заборгованості за ними. Згідно з п. 2 Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (надалі - Порядок) під рішеннями розуміють виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" суб`єкти, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року. Відповідно до п. З Порядку рішення подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості. Відповідно до п. 12 Порядку у разі отримання документального підтвердження про часткове виконання рішення відповідальна особа вносить дані до реєстру. Відповідно до п. 13-16 Порядку рішення передаються до органів, шо здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, на підставі акта приймання-передавання, які складаються окремо щодо кожної черги погашення заборгованості та передаються органам, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, в паперовому та електронному вигляді. Акт приймання-передавання підписується відповідальною особою органу державної виконавчої служби та особою, визначеною керівником органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, та затверджується керівниками зазначених органів. Відповідно до п. 19 Порядку бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний РІК. Відповідно до п. 20 Порядку погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою`для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845. До Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшло від Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області повідомлення про направлення документа та акт № 1 приймання-передавання за 2 квартал 2020 року 1 черга від 13.07.2020 року № 04-08/5291, в якому вказано, що органом державної виконавчої служби передано виконавчі документи стягувачів до Головного управління згідно з Порядком погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженим постановою КМУ від 03.09.2014 року № 440 та по яких Державною казначейською службою України у липні 2020 року буде проводитися операція з перерахування коштів . Таким чином, заборгованість у сумі 63 760,94 грн., яка нарахована на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2011 року по справі № 2а-316/2011 передана до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості, органами державної виконавчої служби передано до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області для погашення заборгованості, яка була проведена у липні 2020 року відповідно до листа Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області. Отже, відповідно до норм чинного законодавства, погашення заборгованості згідно із судовими рішеннями, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року виплачуються та залежать від фінансування Державного Бюджету України на відповідний рік. Таким чином, Пенсійний фонд за своїми повноваженнями не є розпорядником державних коштів, а відтак і не може нести відповідальність за несвоєчасну виплату коштів відповідно до постанови КМУ № 440. оскільки органи Пенсійного Фонду здійснюють лише нарахування коштів за рішеннями суду. Відповідальність стосовно виплати нарахованих коштів лежить на Державі Україна в особі Державного казначейства. Тому, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області є неналежним відповідачем по справі. Враховуючи вищезазначене, відсутні підстави для задоволення позовної заяви Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2011 по справі № 2а-316/11 зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком починаючи з 16.06.2010, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 Закону України «Про Загально обов`язкове державне пенсійне страхування». Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2011 постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.03.2011 по справі № 2а-316/11 залишено без змін. Постанова суду набрала законної сили 28.07.2011. У зв`язку зі смертю батька, [PERSON] до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя було подано заяву про заміну сторони її правонаступником. Так, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2019 по справі № 2а- 316/11 замінено стягувана з [PERSON] на його правонаступника [PERSON] та замінено сторону боржника з управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя на Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Судове рішення по справі № 2а-316/11 було передано на виконання до управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що свідчить заява про виконання рішення від 24.02.2020. Але, відповідачем було лише здійснено перерахунок основної та додаткової пенсії у відповідності до судового рішення, чинного законодавства України та нараховані грошові кошти до виплати у сумі 63 709,94 грн. (шістдесят три тисячі сімсот дев`ять гривень 94 коп.), що підтверджується листом Відповідача від 28.12.2012 № 236/Ш-9. Відповідач ГУПФУ є правонаступником прав і обов`язків Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя у спірних правовідносинах. На момент звернення до суду з цим позовом кошти, нараховані на виконання постанови Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 10.03.2011 року по справі № 2а-316/11, померлому [PERSON] , були нараховані суми у розмірі 63709,94 грн, але не були виплачені, що не спростовано позивачем. Позивач є спадкоємцем після померлого [PERSON] . Позивач у позові просить на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних за період з 28.07.2011 по 31.05.2020, на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м.Запоріжжя у справі № 2а-316/11 загальним розміром 63709,94 грн., а також інфляційні витрати та 3 % річних за період з 28.07.2011 по 31.05.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від. 10.03.2011 року загальним розміром 123038,77 грн. Так, відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На будь-яке грошове зобов`язання поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України в тому числі і на зобов`язання щодо виконання рішення суду майнового характеру. Аналогічні висновки підтверджені Верховним судом у постановах від 24 січня 2019 року по справі № 758/5545/16-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 320/7215/16-ц, від 15 січня 2019 року по справі № 910/17566/17. За змістом норми статті 625 ЦК України закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Згідно з ч. 4 ст.25ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відтак, у випадку припинення відповідних правовідносин з пенсіонером у зв`язку з його смертю спірні відносини вже врегульовуються положеннями ч. 1 ст. 1227 ЦК України, якою визначено, що суми пенсії, які належали спадкодавцеві, але не були одержані ним за життя, передаються членам його сім`ї а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Положенням ч. 1 ст.1218ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст.1219ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом. Право на такі виплати мають особистий характер, оскільки покликані забезпечити наявність засобів існування для конкретних осіб. Тому зі смертю уповноваженої особи припиняється і право на отримання відповідної виплати. Однак, наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач (спадкоємець) успадкувала кошти, які ПФУ був зобов`язаний сплатити [PERSON] (спадкодавцю), проте, внаслідок невиконання вказаного зобов`язання, позивач звернулась до суду за захистом свого права в порядку ст. 625 ЦК України. Згідно з розрахунком 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 63709,94 грн. та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання, наведеним позивачем в позовній заяві, за період з 28.07.2011 по 31.05.2020, інфляційні втрати за вказаний період становлять 106124,77грн., а 3% річних складають 16914,00 грн., а всього 123038,77 грн. Вказані розрахунки відповідачем не спростовані, сумнівів у їх обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Позиція відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього вказаних коштів ґрунтується на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону № 1058 саме на органи Пенсійного фонду покладено обов`язок із визначення розміру пенсій та інших виплат, а тому розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, наданий позивачем, не підлягає врахуванню. Разом із тим, у даному випадку позивачем не порушується питання про стягнення пенсійних чи інших виплат з відповідача, а предметом спору є саме застосування наслідків неналежного виконання грошового зобов`язання, що регулюється ст. 625 ЦК України, а не Законом № 1058. Крім того, відповідач у відзиві посилався на те, що грошові кошти не були виплачені позивачеві, оскільки не були профінансовані з Державного бюджету України. Разом із тим, відсутність бюджетного фінансування не може вважатися законною підставою для не виплати позивачеві належних йому сум грошових коштів. До того ж, ст. 625 ЦК України не пов`язує підстави для застосування встановленої неї відповідальності із наявністю чи відсутністю бюджетного фінансування боржника. Також суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на Порядок № 440, оскільки цей Порядок визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними. Відповідно до частин 1-2 статті 3 Закону України «Про гарантії держави по виконанню судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Отже, вказаним Законом передбачається виконання саме рішень про стягнення коштів з державного органу. Натомість, постанова Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 10.03.2011 року стосувалась зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити пенсію позивачеві за певний період. Також, суд вважає помилковим посилання відповідача у відзиві на позов на те, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а також, що постановами суду не визначено конкретної суми до стягнення, а тому приписи ст. 625 ЦК України застосуванню не підлягають, оскільки така позиція суперечить вищенаведеним положенням законодавства та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду. Зазначаючи про те, що Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України, відповідач у відзиві не вказує, хто саме є розпорядником державних коштів та має нести таку відповідальність. Підсумовуючи все вищевикладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1230,38 гривень

Outcome: approved