Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтуванні посилаючись на те, що наказом Луганської академії внутрішніх справ імені 10-річчя незалежності України № 43 о/с від 26.07.2002 р. [PERSON] (відповідач) 05.08.2002 р. був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ та зарахований курсантом на денну форму навчання за державним замовленням до ЛАВС імені 10-річчя незалежності України. У 2005 році ЛАВС імені 10-річчя незалежності України була реорганізована у Луганський державний університет внутрішніх справ (далі - ЛДУВС), а ЛДУВС у 2007 році було присвоєно ім'я [PERSON]. Відповідно до вимог наказу МВС № 660 від 30.08.1999 р. 20 березня 2006 р. між відповідачем та Луганським державним університетом внутрішніх справ імені [PERSON] була укладена угода про підготовку фахівця в ЛДУВС за державним замовленням та його працевлаштування. 01.07.2006 р. наказом ЛДУВС № 66 о/с відповідач був відряджений з ЛДУВС для подальшого проходження служби до УМВС України в Дніпропетровській області з 03.07.2006 р. 02.08.2006 року наказом УМВС України в Дніпропетровській області №140 о/с відповідач призначений на посаду оперуповноваженого відділення карного розшуку Кіровського районного відділу Дніпропетровського міського управління. 19.05.2009 р. наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 70 о/с відповідач був звільнений з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за ст. 64 "ж" (за власним бажанням). Згідно з п. 3.6 угоди про підготовку фахівця в ЛДУВС за державним замовленням та його працевлаштування відповідач зобовязаний у разі звільнення з ОВС після закінчення навчання до встановленого 3-річного терміну перебування на службі відшкодувати МВС України витрати за період навчання па підставі п. 4 цієї угоди. Відповідно до п. 4.1.1 угоди про підготовку фахівця в ЛДУВС за державним замовленням та його працевлаштування в разі звільнення з ОВС в період проходження служби після розподілу з ВНЗ до встановленого 3- річного терміну перебування на службі за власним бажанням, відповідач зобовязаний відшкодувати фактичні витрати, повязані з утриманням у навчальному закладі. Згідно з розрахунком, здійсненим відповідно до Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, відповідач повинен відшкодувати витрати, повязані з його утриманням у вищому навчальному закладі в сумі 7 332,42 грн., та про стягнення даної суми з відповідача на користь позивача у позові й заявлено відповідну вимогу. В окремо наданій суду заяві позивач просив суд розглядати справу у його відсутності, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні повністю. Відповідно до заперечень відповідача останній просив суд застосувати строк позовної давності, врахував, що пунктом 6.10 Угоди передбачено, що Угода набирає чинності з моменту підписання її Сторонами та діє до закінчення трирічного терміну після закінчення навчання в Університеті, тобто до 01.07.2009. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦПК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, в даному випадку у зв'язку з порушенням зобов'язання перебіг позовної давності мав початися з 01.07.2009. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у листопаді 2013 року, тобто з перевищенням трирічного строку, який закінчився 01.07.2012 р., не надавши суду поважних причин пропуску встановленого законом строку. Разом з тим, на переконання відповідача позивач не дотримався встановленого порядку визначення загальної суми витрат, пов'язаних з утриманням курсанта в університеті, довідка-розрахунок не підтверджує витрати, які підлягають стягненню. Відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням осіб, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС прирівнюється до проходження військової служби, регламентується Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № З 13 від 01.03.2007. Статтею 1 зазначеного Порядку в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено вичерпний перелік підстав, з якими пов'язується право навчального закладу на відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням осіб, навчання яких здійснювалось за державним замовленням. Такі витрати відшкодовуються у разі: дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни; відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. Аналогічні підстави відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням осіб, навчання яких здійснювалось за державним замовленням, зазначені і в п.З Типового договору про підготовку фахівців у витому навчальному закладі МВС України, затвердженому наказом МВС України № 150 від 14.05.2007. Згідно з п. 2.2 Угоди, в обов'язки університету входить безкоштовне забезпечення курсанта харчуванням речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно - правовими актами МВС України. Позивачем надано до суду розрахунок фактичних витрат пов'язаних з утриманням відповідач за час навчання у ЛДУВС у період з 05.08.2002 по 01.07.2006 р.р., який містить нараховані суми витрат на комунальні послуги, речове забезпечення, харчування, грошове забезпечення та медичне забезпечення, пов'язаних з утриманням. З наданого розрахунку є незрозумілим яким саме методом, формулою, тарифами та ін. здійснювався розрахунок, які медичні послуги надавались та їх вартість, яке грошове забезпечення виділялось, яку кількість комунальних послуг було спожито та їх вартість, а також в розрахунку витрат містяться витрати на продовольче та речове забезпечення яке відповідно до умов п.2.2. Угоди надаються курсанту безкоштовно. Відтак, надана довідка є неналежним доказом, оскільки не була складена відповідно до спеціально визначеного порядку. Відповідач просив врахувати, що позивач є неналежним позивачем, оскільки він не є державним замовником та розпорядником бюджетних коштів і не мас відповідних повноважень в силу доручень на отримання коштів. Кошти на навчання курсантів за державним замовленням виділяються з державного бюджету МВС України, після чого перераховуються вищим навчальним закладам МВС України. Пунктом 4.2.3. Угоди передбачено, що кошти за навчання відшкодовуються до Державного бюджету на рахунок, визначений МВС України, який є Державним замовником на підготовку фахівця. Виходячи з того, що ані Угодою, ані вказаною постановою не передбачено відшкодування витрат саме даному навчальному закладу, Порядок визначення та відшкодування вартості навчання також не містить вказівки про відшкодування витрат на користь ВНЗ - підстави для стягнення коштів на користь позивача відсутні. Врахував заяву позивача про розгляд справи у його відсутності, заслухав пояснення відповідача та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволені позову повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом Луганської академії внутрішніх справ імені 10-річчя незалежності України № 43 о/с від 26.07.2002 р. [PERSON] (відповідач) 05.08.2002 р. був прийнятий на службу до органів внутрішніх справ та зарахований курсантом 1 курсу з постановкою на всі види утримання з 5 серпня 2002 р. (а.с. 4) на денну форму навчання за державним замовленням до ЛАВС імені 10-річчя незалежності України (у 2005 р. ЛАВС імені 10-річчя незалежності України була реорганізована у Луганський державний університет внутрішніх справ, а ЛДУВС у 2007 році було присвоєно ім'я [PERSON]). 20 березня 2006 р. між відповідачем та позивачем була укладена угода про підготовку фахівця в ЛДУВС за державним замовленням та його працевлаштування. Предметом даної угоди є підготовка фахівця відповідно до Порядку підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового та молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування, який розроблено відповідно до ст. 52 Закону України «Про освіту», Указу Президента України від 23 січня 1996 р. №77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», Постанови КМУ від 22.08.1996 р. №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням». Згідно з даною угодою (п. 3.4) випускник зобовязаний після закінчення навчання відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки; у разі звільнення з органів внутрішніх справ під час навчання, після закінчення навчання до встановленого 3-оічного терміну перебування на службі відшкодувати МВС України витрати за період навчання на підставі п. 4 цієї угоди (п. 3.6). Укладаючи дану угоду, сторони в ній передбачили, що (п. 4.1.1) курсант (випускник) відшкодовує вартість навчання у повному обсязі до Державного бюджету на рахунок, визначений МВС України, і компенсує Замовникові всі витрати в разі звільнення з органів внутрішніх справ у період навчання, після закінчення навчання та в період проходження служби після розподілу з вищого навчального закладу до встановленого 3-річного терміну перебування на службі з підстав: · за власним бажанням; · за порушення дисципліни; · за неприбуття молодого фахівця (випускника) до місця розподілу або відмову без поважних причин стати до роботи за призначенням. Відповідно до п. 4.1.2 умови цієї угоди щодо відшкодування вартості навчання діють у повному обсязі в разі переведення курсанта за його ініціативою на заочну (дистанційну) форму навчання Університету чи іншого навчального закладу системи МВС України за рахунок Державного бюджету, а також у випадку звільнення з органів внутрішніх справ України в період навчання або раніше ніж через три роки після отримання у вищому навчальному закладі системи МВС України вищої освіти за таких обставин: · за власним бажанням; · за порушення дисципліни; · за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу. · Порядок відшкодування вартості навчання передбачений розділом 4.2 угоди. Даним розділом передбачено, що контроль за вчасним відшкодуванням вартості навчання ведеться за останнім місцем проходження служби курсанта (випускника). У разі звільнення з органів внутрішніх справ за умов, визначених у п. 4.1, курсант (випускник) одночасно з підготовкою матеріалів до звільнення відшкодовує вартість навчання. Фінансовий орган за останнім місцем служби видає йому кошторис і необхідні платіжні документи для перерахування коштів до Державного бюджету (п. 4.2.2). У разі несплати вартості навчання в термін, визначений у п. 4.2.2, кошти відшкодовуються до Державного бюджету на рахунок, визначений МВС України на підставі рішення суду за позовом: - вищого навчального закладу системи МВС України за останнім місцем навчання курсанта (випускника); - ГУМВС, УМВС в областях та на транспорті за останнім місцем служби курсанта (випускника); Як встановлено судом, 01.07.2006 р. наказом ЛДУВС № 66 о/с відповідач був відряджений з ЛДУВС для подальшого проходження служби до УМВС України в Дніпропетровській області з 03.07.2006 р.; 02.08.2006 р. наказом УМВС України в Дніпропетровській області №140 о/с відповідач був призначений на посаду оперуповноваженого відділення карного розшуку Кіровського районного відділу Дніпропетровського міського управління, 19.05.2009 р. наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 70 о/с відповідач був звільнений з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за ст. 64 "ж" (за власним бажанням). Таким чином, виходячи з умов угоди від 20.03.2006 р. та на підставі Порядку особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, який затверджений Постановою КМУ від 01.03.2007 р. №313, відповідно до якого за умови звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни особи, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС, повинні відшкодувати витрати, повязані з їх утриманням у таких закладах, які повязані з грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв та які відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою, відповідач мав би відшкодувати витрати, повязані з його утриманням у закладі, за умови надання суду такого договору, утім, суду був наданий договір, який був укладений між навчальним закладом та відповідачем, тоді як відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. В той же час, відповідно до п. 4.2.2 угоди у разі звільнення з органів внутрішніх справ за умов, визначених у п. 4.1, курсант (випускник) одночасно з підготовкою матеріалів до звільнення відшкодовує вартість навчання. Фінансовий орган за останнім місцем служби видає йому кошторис і необхідні платіжні документи для перерахування коштів до Державного бюджету. Утім, даний обовязок з боку фінансового органу за останнім місцем служби відповідача виконаний не був; наданий позивачем при зверненні до суду розрахунок витрат, повязаних з утриманням курсанта [PERSON] в Луганському державному університеті внутрішніх справ імені [PERSON] в період з 05.08.2002 р. по 01.07.2006 р. не є належним доказом у сенсі ст.ст. 57-59 ЦПК України та зазначених вище правових норм. Разом з тим, суд погоджується із слушністю доводів відповідача щодо пропущення з боку позивача строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, в даній справі у зв'язку з порушенням зобов'язання перебіг позовної давності мав початися не з 01.07.2009 р., як вважає відповідач, а з 19.05.2009 р., коли наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області № 70 о/с відповідач був звільнений з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за ст. 64 "ж" (за власним бажанням). Утім, позивач звернувся до суду із позовом 22.10.2013 р., не надавши суду поважних причин пропуску встановленого законом строку та не заявляючи клопотання про поновлення даного строку, тому суд застосовує за заявою відповідача строк позовної давності. Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed