Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] за участі третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мішакової Світлани Федорівни про визнання недійсним договору дарування. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що Рішенням Сихівського районного суду м.Львова 16 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] (первісний позивач [PERSON]) до [PERSON] про розподіл часток та виділ їх в натурі і визнання права власності на виділену частку приміщення їдальні загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що під час розгляду вказаної справи стало відомо, що 15 січня 2015 р. [PERSON] відчужив на користь своєї матері - [PERSON] ? приміщення їдальні загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування. Це приміщення було придбано позивачем [PERSON] та [PERSON] у ЗАТ «Львівський ізоляторний завод» 13 січня 2007 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]Позивач стверджує, що у 2010 році було розпочато реконструкцію приміщення їдальні загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. Внаслідок цієї реконструкції було знесено майже всі внутрішні перегородки в приміщенні, демонтовано усе обладнання їдальні, тому приміщення не може використовуватись за призначенням. Висновком судово будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №464/2926/14-ц Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №1711 від 30.11.2015 року підтверджується те, що на даний момент взагалі не існує об"єкта - приміщення їдальні загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS], оскільки внаслідок демонтажу перегородок загальна площа будівлі змінилась, і становить не 1350,1 кв.м., а 1459,4 кв.м. Тобто, позивач вважає, що існує інший об"єкт, з іншою площею, який не відповідає технічному паспорту, інвентаризаційній справі та на нього відсутні правовстановлюючі документи. Позивач вважає, що Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 16 вересня 2016 року у справі №464/2926/14-ц встановлено, що реконструкція приміщення їдальні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є самочинним будівництвом в розумінні ст.376 Цивільного кодексу України. Крім того, позивач стверджує, що реконструкція приміщення була проведена у період часу, коли його співвласниками були [PERSON] та [PERSON] в 2010 році. Тобто, [PERSON] на момент проведення самочинної реконструкції не була співвласником приміщення. Самочинна реконструкція приміщення не могла бути проведена після набуття права власності, оскільки позивач [PERSON] жодних спільних дій з [PERSON] щодо здійснення самочинної реконструкції не вчиняв і як співвласник дозволів на здійснення самочинної реконструкції [PERSON] не давав. Позивач обгрунтовує свої позовні вимоги ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Замовник має право виконувати будівельні роботи після:1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об"єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об"єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 2) реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об"єктів будівництва, що належать до І-ІІІ категорій складності;3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об"єктів будівництва, що належать до ІV-V категорій складності. Згідно ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об"єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об"єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма декларації про готовність об"єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, позивач обгрунтовує свої позовні вимоги нормами Постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №466 «Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», а також нормами статтей 316,317, 376 ЦК України, що встановлюють порядок визнання обєкта самочинним будівництвом. Також позивач у своїй позовній заяві посилається на п.6,п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва). Позивач вказує, що головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи яка його здійснила не виникає право власності на обєкт нерухомості. Позививач вважає, що договір дарування між відповідачвами був вчинений після реконструкції обєкта нерухомості, який не відповідає правовстановлюючим документам [PERSON] Позивач вважає, що у відповідач [PERSON] відчужив відповідачці [PERSON] майно на яке в нього не виникло право власності як на обєкт нерухомості. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об"єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК). Договір, укладений між [PERSON] та [PERSON], був вчинений вже після реконструкції об"єкта, яка призвела до істотних змін площі та технічних характеристик об"єкта. В договорі дарування, укладеному між відповідачами, вказано, що предметом договору є їдальня. Об"єкт, який виник внаслідок незаконно здійсненої реконструкції, на момент укладення оспорюваного договору, не був їдальнею і не є їдальнею на даний момент. Тобто, об"єкт, який виник в результаті реконструкції, не відповідає правовстановлюючим документам [PERSON], на підставі яких відбулося укладення оспорюваного договору дарування. Та й використовувати його за призначенням на момент укладення оспорюваного договору уже було неможливо. Постановою Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у справі №6-130цс13 від 04 грудня 2013 року встановлено: Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, [PERSON] відчужив [PERSON] майно, на яке у нього не виникло право власності, як на об"єкт нерухомості. Позивач просить визнати договір дарування ? приміщення їдальні позначене на плані літерою «А-2», загальною площею 1350,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Представником позивача було подано доповнення до позовної заяви. В якому, вказується, що договір дарування був укладений після реконструкції об"єкта, яка призвела до істотних змін площі та технічних характеристик. В договорі дарування, укладеному між відповідачами, вказано як предмет договору - їдальню, проте, на думку позивача вона такою не являється. Посилається на Постанову Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України», де вказано що право власності на об"єкти самочинного будівництва не набувається та Постанову Кабміну від 13.04.2011 року №466 « Про деякі питання виконання підготовчих та будівельних робіт». Також посилається на постанову судової палати у цивільних і господарських справах Верховного суду України у справі №6-130цс від 04.12.2013р., де вказано що здійснення самочинного будівництва, відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, не породжує права власвності на таке майно, відтак виключає це майно з цивільного обороту. Позивач вважає, що у [PERSON] не виникло право власності на майно яке він відчужив [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та доповненні до позовної заяви та просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Оскільки, відповідно до ст. 3 ЦПК України, яка передбачає підстави звернення до суду за захистом, відсутнє порушення, невизнання, оспорення прав або охоронюваних законом інтересів, поданий позов є передчасним. Суд, заслухвіши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2015 року приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Мішаковою Світланою Федорівною було посвідчено договір дарування ? приміщення їдальні, загальною площею 1350,1 кв.м за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON]. Про що видано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32266919. Відповідно до роз»яснень, що містяться у п.26 Постанови Пленуму Верховного суду УКраїни №9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними «особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони цього правочину.» Позивач стороною оспорюваного правочину не є. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Судом встановлено, що на момент укладання вищезазначеного договору дарування, жодних обтяжень на майні відповідача [PERSON] ( обєкті договору дарування) не було. Таким чином відповідач [PERSON] мав право здійснювати всі правомочності власника. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд За клопотанням представника Позивача в судовому засіданні були допитані в якості свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (+ще один) Свідок [PERSON] показав що є співвласником ? приміщення їдальні позначене на план літерою «А-2», загальною площею 1350,1кв.м, за адресою: [ADDRESS]. Вказане приміщення було придбано ним та відповідачем 1 у 2007році. Реконструкція почалась у 2010 році, вже у вересні цього ж року роботи були припинені. Зі слів свідка жодних документів які б підтверджували проведення робіт у вказаному приміщенні саме у вказаний час в нього не має. Крім того, свідок підтвердив що не звертався до жодних органів з метою узаконення самочинного будівництва. Свідок [PERSON] вказав що бував у спірному приміщенні разом з [PERSON] та [PERSON] у січні 2010 року та бачив що розпочаті ремонтні роботи. Свідок [PERSON] розповів у судовому засідання про те, що був в спірному приміщенні у січні 2010 та у вересні 2010, зауважив що у приміщенні відбулися зміни. Свідок чітко не пам ятав коли орендував спірне приміщення. Щодо твердження Позивача про те, що договір дарування між відповідачами був укдладений вже після реконструкції обєкта, та посилання на висновок судово-будівельно-технічної експертизи №1711 від 30.11.2015 року у справі №464/2926/14-ц. То варто зауважити, що вказане не підтверджується матеріалами справи. Так як, згідно вказаного висновку, 05.11.2015 року на адресу НДІ Судових експертиз МЮ України надійшла заява відповідача по справі №464/2926/14ц [PERSON] 10.11.2015 року проведено огляд та обміри обєкту дослідження. Проте, договір між відповідачами був укладений до проведення згаданої експертизи (15.01.2015р). Як вбачається з позовних вимог, позивач просить визнати недійсним Договір дарування від 15.01.2015 року, які укладені між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 203 ЦК України). У відповідності до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). інтересів судом. До них належать:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Проте Суд дослідивши матеріали справи та оцінивши всі докази у сукупності доходить до висновку що при укладенні спірного договору жодних прав позивача порушено не було, заявлений позов є передчасним. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, й лише у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів в їх сукупності. Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та поясненням, враховуючи те, що на момент укладення договору дарування від 15 січня 2015 року майно відповідача [PERSON] не перебувало під обтяженням, крім того укладення даних договору жодним чином не порушує права позивача, а тому суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed