Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Технодрім» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору фінансового лізингу, витребування безпідставно набутого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОДРІМ» в особі представника Мазепи О.С., яка діє на підставі довіреності від 08.06.2017 року № 18, укладено договір фінансового лізингу, за № 0052/1. Предметом даного договору є залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу з метою подальшої його передачі для користування лізингоодержувачу на підставі Договорів прямого фінансового лізингу, а саме, згідно умов Договору № 0052/1 п. 1.1 - транспортний засіб марки CHERY TIGGO, з технічними характеристиками: об'єм/тип двигуна 1,6/бенз., тип КПП мех., привід 4x2. Відповідно до п. 5.1. цього договору вартість предмета лізингу, на момент укладання Договору становить 350 000,00 грн. (триста пятдесят тисяч грн.) 00 коп., що є еквівалентом 13 592,23 доларів США (тринадцять тисяч пятсот девяносто дві тисячі ) дол. США, 23 центи США. Також сторонами 29.08.2017р. укладено додатковий договір №0052/1 до договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу №0052/1 (а.с.9) Сторони домовились, що після підписання Договору фінансового лізингу з Додатками до них та здійснення першого платежу, позивач (лізингоодержувач) зможе оглянути майбутній предмет лізингу, та в подальшому зробить всі остаточні платежі необхідні для отримання предмету лізингу, відповідно до умов цих Договорів. В той самий день, 29 серпня 2017 року позивачем на рахунок відповідача ( ТОВ « ТЕХНОДРІМ», р/р 26001041189001 Львівське міське відділення «Привокзальне» Західного ГРУ), було сплачено кошти в сумі 35 000,00 грн.(тридцять пять тисяч грн.) 00 коп. згідно Договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг) № 0052/1 від 29.08.2017, що підтверджується копією квитанції №0.0.837861395.1 від 29.08.2017; Після сплати коштів на рахунок відповідача на суму 35 000,00 грн.(тридцять пять тисяч грн.) 00 коп, позивач намагався зв'язатися з представниками відповідача, проте представник відповідача не виходить на звязок та не виконує вишевказаний договір. Зважаючи на вказане, позивач просить суд визнати недійсними вказані вище договори, укладені між сторонами спору та стягнути з відповідача кошти, сплачені ним у зв'язку із укладенням вказаного договору та судовий збір. В судовому засіданні 31.01.2018р. позивач та його представник позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду справи не заперечували, в подальшому позивач просив про розгляд справи у їх відсутності, про що надав письмову заяву (а.с.28). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та повідомленням про виклик у суд на сайті судової влади (а.с.21-22,25-26). Враховуючи зазначені обставини суд, зважаючи на зміст заяви позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд, оглянувши заяву позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, вважає що позов підлягає задоволенню, враховуючи таке. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, розгляд справи здійснюється у їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що 29 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Технодрім» були укладено договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг) № 0052/1 за умовами якого відповідач, як лізингодавець, зобов'язався придбати предмет лізингу - транспортний засіб, марки CHERY TIGGO, з технічними характеристиками: об'єм/тип двигуна 1,6/бенз., тип КПП мех., привід 4x2 та передати його позивачу, як лізингоодержувачу, не пізніше 30 робочих днів, а у разі відсутності визначених моделей та комплектацій на території України у офіційних постачальників - не пізніше 90 (дев'яносто) робочих днів, з дати отримання на рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності - оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 6.4 даного договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7 даного договору та витрат відповідно до п. 3.3.2, 7.5, та п. 10.3 цього договору. У разі затримки терміну сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), термін поставки предметів лізингу може відповідно бути змінено. Відповідно до п. 5.2 договору сторони погодили, що вартість предметів лізингу, на момент укладення договору становить 13 592,23 дол. США з урахуванням ПДВ, що еквівалентно на дату укладення договору 350 000,00 грн. з ПДВ., крім того, лізингоодержувач прийняв на себе валютні ризики згідно з даним договором. Пунктом 6.1 договору передбачено, що комісія за організацію угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь відповідача після укладення договорів за його організацію та супроводження протягом терміну дії договорів, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату, комісія за організацію угоди входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмета лізингу. Пунктом 6.2 договору визначено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 % від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до даного договору. Відповідно до п.6.3 даного договору лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах викладених у договорі впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору. Пунктом 11.2 договору визначено, що набуття у власність (викуп) предмету лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених цим договором, у повному обсязі. Пунктом 12.1.2 договору передбачено, що у разі одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем після придбання лізингодавцем транспортного засобу - лізингоодержувачу повертаються всі авансові платежі, 50 % комісії за передачу предмета лізингу, комісія за організацію угоди не повертається, відповідно до п.12.1.3 у разі розірвання договору лізингоодержувачем до придбання лізингодавцем транспортного засобу - лізингоодержувачу повертаються всі авансові платежі, комісія за передачу предмета лізингу та 10 % від комісії за організацію угоди. Відповідно до копії квитанції (а.с.10) №0.0.837861395.1 від 29.08.2017р. вбачається, що позивач [PERSON] сплатив на рахунок ТзОВ "Технодрім" 35000 грн. передоплати вартості зазначеного автомобіля. Відповідно до умов договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу №0052/1 від 29.08.2017р. та додаткового договору до договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу №0052/1 від 29.08.2017р. (а.с.4-9) відповідач (лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (п. 3.1.1.) та передати предмет лізингу у користування позивачеві (лізингоодержувачу) (п. 3.1.2.), на строк та на умовах, передбачених цими договорами, а також договорами прямого фінансового лізингу, а позивач (лізингоодержувач) зобов'язаний прийняти предмет лізингу (п. 3.3.3.) та здійснювати лізингові платежі. В п. 4.1. цих договорів зазначено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 (тридцяти) робочих днів, а в інших випадках не пізніше 90 (дев'яносто) робочих днів, з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: -комісії за організацію Угоди; -авансового платежу; -комісії за передачу предмета лізингу; -інші платежі в разі зміни ціни предмета лізингу та/або у разі затримки терміну сплати Авансового платежу. Згідно з п. 4.4. цих договорів лізингоодержувач зобов'язаний оглянути предмет лізингу в місці отримання, протягом 3-х (трьох) днів з моменту повідомлення його про адресу місця отримання предмета лізингу, на предмет відповідності його обраного транспортного засобу вимогам лізингоодержувача. Відповідно до ч.1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1,2 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1,2вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладених договорів фінансового лізингу. Відповідно до ч.1 ст. 2 зазначеного Закону, Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Як вбачається із спірного договору, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, у даному договорі відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом, так, зокрема, предметом лізингу у договорах визначено: марка/модель - CHERY TIGGO, з технічними характеристиками: об'єм/тип двигуна 1,6/бенз., тип КПП мех., привід 4x2, вартістю 13592,23 дол. США, що еквівалентно на дату укладення договору 350000,00 грн., однак, таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Крім того, у договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог Закону, ні у договорі, ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі. Частиною 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Відповідно до ч. 6 даної статті, у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов»язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов»язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов»язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв»язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15. Пунктом 12.1.2 договору передбачено, що у разі одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем після придбання лізингодавцем транспортного засобу - лізингоодержувачу повертаються всі авансові платежі, 50 % комісії за передачу предмета лізингу, комісія за організацію угоди не повертається. Суд проаналізувавши зміст вищевказаних договорів: договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу №0052/1 від 29.08.2017р. та додаткового договору до договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу №0052/1 від 29.08.2017р., укладених між сторонами, дійшов висновку, що положення п. 12.1.2 договору не відповідає положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, аналіз норм чинного законодавства свідчить, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 в справі № 6-2766цс15. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 29 серпня 2017 року, укладений між сторонами спору нотаріально посвідчено не було. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п.13 вказаної вище Постанови Пленуму з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. За змістом ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача грунтуються на законі, а отже, їх слід задовольнити, визнати договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансового лізингу) № 0052/1 від 29 серпня 2017 року, та додаток №1 до договору від 29.08.2017р., укладений між сторонами спору, недійсними та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Технодрім» на користь позивача кошти в розмірі 35000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved