Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

17.08.2016 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 26.07.2016року відповідно до квитанції №0.0.590971559.1 на розрахунковий рахунок №26007480881 ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», що відкритий в АТ «[PERSON] Аваль», ним було проведено перерахунок грошових коштів у сумі 10000 гривень, як оплата згідно Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року Комісії за організацію договору. Вказує, що 26.07.2016року він уклав з ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» Договір фінансового лізингу №004727, відповідно до якого лізингодавець зобовязався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора ДТЗ 244.4 та передати його у користування Лізингоотримувачеві, а той у свою чергу зобовязався періодично сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку (Додаток №1 до Договору) в розмірі 4166,67грн. щомісяця (перший рік) та 1256,11 гривень щомісяця (з 2 по 5 роки). Договір фінансового лізингу передбачає право лізингоодержувача отримати трактор у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Проте стверджує, що умови вищевказаного Договору не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Так, в порушення положень цивільного кодексу України, у вищевказаному Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звернутися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім того зазначає, що всупереч Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України у Договорі і специфікації відсутня обовязкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. У зазначених договірних документах предметом лізингу визначено: марка ДТЗ 244.4, у кількості 1, вартістю 100000 гривень. Вважає, що таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та двигуна, рік випуску, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо. Також зазначає, що у договірних умовах не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу. У договорі не зазначено, за дорученням чи за погодженням лізингоодержувача має здійснюватись вибір постачальника предмету лізингу, тобто, яка із сторін договору визначає продавця предмету лізингу. Згідно договірних умов, право вибору продавця (постачальника) предмету лізингу належить лізингоодержувачу, однак реалізація такого права договором не передбачена. У порушення вимог закону, ні у договорі ні у специфікації до нього, продавця (постачальника) предмета лізингу не зазначено взагалі. Крім того, вказує, що згідно з п.12.12 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Однак, вважає, що зазначена стаття Договору суперечить положенням п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,оскільки надання можливості продавцю (виконавцю,виробнику) не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням договору. Окрім того, вважає, що укладений Договір Фінансового лізингу №003896 є нікчемним, оскільки послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), однак у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства. При цьому, відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. З огляду на наведене, просить суд визнати Договір фінансового лізингу №004727, укладений 26.07.2016року між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та ним [PERSON] недійсним. Крім того, просить стягнути з відповідача в його (позивача) користь майно, набуте на виконання вищевказаного договору фінансового лізингу, а саме грошові кошти в сумі 10000 гривень. Також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в судове засідання не зявився, проте подав до суду письмові заперечення проти позову (а.с.55-58), в яких справу просить розглядати без участі представника ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН». Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 26.07.2016року між ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) сторонами у справі, було укладено Договір фінансового лізингу №004727. Відповідно до умов даного договору (п.1.1 Договору) лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно предмет лізингу, визначений у п.3.1. Договору, а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно п.3.1 цього Договору предметом лізингу за даним договором є трактор марки «ДТЗ 244.4». Відповідно до п.5.1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та Комісії за організацію на умовах, викладених у п.5.4. цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу. У відповідності до п.8.1 Договору складові лізингових платежів та їх суми, визначені в Графіку лізингових платежів у Додатках №1 та №2 до цього Договору, які є невідємною його частиною. Пунктом 8.2 Договору передбачено склад лізингових платежів та черговість їх внесення, зокрема згідно п.8.2.1. перший лізинговий платіж складається та сплачується в наступній обовязковій черговості, незалежно від призначення платежу: а) Комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього Договору (Комісія за організацію), яка розраховується у Додатку №1 до даного Договору; б) Авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як Авансовий платіж, який визначений у Додатку №1 до даного Договору; Комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета Лізингу, визначеної в Додатку №1 до даного Договору. Відповідно до Додатку №1 до Договору вартість предмета лізингу становить 100000 гривень, авансовий платіж 50000гривень, комісія за організацію (10 % вартості предмета лізингу) становить 10000гривень, комісія за передачу (3% вартості предмета лізингу) становить 3000 гривень. Цього ж дня, тобто 26.07.2016року відповідно до квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» відділення №10 Тернопілької філії №0.0.590971559.1 на розрахунковий рахунок №26007480881 ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», що відкритий в АТ «Райфайзен банк аваль» (код отримувача 38865527, МФО отримувача 380805), позивачем [PERSON] було проведено перерахунок грошових коштів у сумі 10000 гривень, як сплата Комісії за організацію згідно вищевказаного Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року. Однак, позивач вважає, що даний договір порушує його права та суперечить вимогам Закону, зокрема Законам України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», ЦК України, «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у звязку із чим просить визнати даний договір недійсним та повернути сплачені кошти. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року, копією Додатку №1 до Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року (Графік сплати першого лізингового платежу), копією Додатку №2 до Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року (Графік сплати другого лізингового платежу), копією Додатку №3 до Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року, а також копією квитанції ПАТ КБ «Приватбанк» відділення №10 Тернопілької філії №0.0.590971559.1 від 26.07.2016року про сплату позивачем платежу згідно Договору фінансового лізингу №004727 від 2607.2016року на суму 10000гривень. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -\~третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до умов, викладених у п.12.12 Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року у випадку розірвання даного Договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку Комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Вказана умова Договору, на думку суду, суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Таким чином, аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Однак, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як вбачається із матеріалів справи, спірний договір фінансового лізингу від 26.07.2016 року нотаріально посвідчено не було. За таких обставин, у звязку із недотриманням нотаріальної форми при укладенні Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року такий договір слід вважати нікчемним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, враховуючи несправедливі умови спірного Договору фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, суд приходить до висновку, що даний договір слід визнати недійсним. Вказане відповідає також правовим позиціям Верховного суду України висловленим у Постановах Верховного суду України №6-2766цс15 від 16.12.2015року, №6-2491цс15 від 02.03.2016року, що прийняті в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України та є обовязковими до застосування. Відповідно до положень ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Оскільки Договір фінансового лізингу №004727 від 26.07.2016року укладений між сторонами є недійсним, то сума грошових коштів, отриманих відповідачем на виконання зазначеного договору у розмірі 10000 гривень в якості Комісії за організацію, є такою, що отримана без достатніх правових підстав та підлягає поверненню на користь позивача в порядку ст. 1212 ЦК України. А відтак, з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в користь позивача [PERSON] слід стягнути грошові кошти в сумі 10000 гривень. Крім того, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 1102,40 гривень (551,20грн. за вимоги немайнового характеру +551,20грн. за вимоги майнового характеру =1102,40грн.). Таким чином, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved