Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач - Добропільська міська рада звернувся до суду із позовом про визнання відповідача- Орлова [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач тривалий час, з 2008 року, не мешкає у спірній квартирі, не доглядає за нею, не сплачує комунальні послуги. Квартира знаходиться в занедбаному стані. Представник позивача та третьої особи у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Допитана в якості свідка [PERSON], яка є майстром дільниці, на якій розташовано спірну квартиру, суду пояснила, що [PERSON] не проживає за адресою: [INFO] з 2008 року. Квартира розбита, співробітниками житлово-експлуатаційної організації було її зачинено та встановлено навісний замок, з метою недопущення проникнення до квартири сторонніх осіб. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, судові повістки були направлені на адресу відповідача у відповідності до ст. 74 ЦПК України, однак доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надав. Отже на підставі ст.224 ЦПК України, у разі неявки відповідача, який належним чином повідомленим і від якого не надійшло повідомлення про причини не явки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній даних чи доказів,якщо позивач не заперечую проти такого вирішення справи. Таким чином, суд визнав причини неявки відповідача неповажними та ухвалив розгляд справи провести у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового розгляду, судом встановлено наступне. Відповідно до копії особового рахунку виданого КП Добропільська служба "Єдиного замовника", за адресою [ADDRESS] з 02.07.1993 року зареєстрований [PERSON], [INFO]. Дана обставина підтверджується також й листом Виконкому Добропільської міської ради №05/2423-10/01/02 від 11.08.2016р. Згідно довідки ДВУВКГ "КП "Вода Донбасу" №902 від 10.06.2016р., довідки КП Добропільська служба "Єдиного замовника" №282 від 06.07.2016р. та довідки Філії ТОВ "ДТЕК "Добропіллявугілля" "Управління комунальних котелень" №385 від 22.06.2016р., за квартирою за адресою [ADDRESS] мається значна заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення, центральне опалення, квартирній платі, яка утворилася за тривалий термін. Як вбачається з акту ПП "ДРЕС "Південний" №1066 від 10.06.2016р., квартира за адресою: [ADDRESS] перебуває в занедбаному стані, мала місце пожежа, [PERSON] не з'являється в квартирі з 2008 року. Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлені підстави звільнення від доказування, а саме: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Виходячи з положень ст. 71 ЖК України та роз'яснень, що містяться в пп. 10 і 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом. Вивчивши матеріали справи і надані суду докази, враховуючи недоведеність поважності причин відсутності за місцем реєстрації відповідача понад вісім років, суд вважає, позовні вимоги обґрунтованими і законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved