Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

У травні 2019 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] про видачу обмежувального припису. Свої вимоги мотивував тим, що 26.05.2019 року його дружина, за допомогою дільничного офіцеру поліції Голосіївського УП та слюсаря, зламали два замки на двері квартири [ADDRESS] , в якій знаходився заявник, маючи намір виселити його з квартири. Свідками цієї події були численні мешканці - сусіди вказаного будинку, які на прохання заявника прийшли морально підтримати його та зупинити свавілля його дружини та дільничного офіцера. Коли ламали замки на двері, заявник облив себе бензином, та запалив, зробив замах на самогубство, бо був дуже переляканий, був у відчаї від загроз поліції. В результаті заявник получив опіки та зазначив, що йому завдано фізичної та моральної шкоди. Також йому причинено майнової шкоди - замки на двері зламані, речі [PERSON] у квартирі постраждали від вогню. [PERSON] визвала психіатричну бригаду швидкої допомоги з метою госпіталізувати заявника у психіатричний заклад, але «швидка допомога» відмовила в госпіталізації. Заявник зазначає, що 5 останніх років перебування у шлюбі [PERSON] вчиняє психологічне насильство відносно заявника, яке проявляється у приниженні особистості, безпідставних звинувачень та формування почуття провини, погрозах посадити його до в`язниці. Вважає, що до [PERSON] має бути застосована заборона наближатися на відстань 100 м. до місця проживання заявника [PERSON] , оскільки зазначені заходи зможуть обмежити подальше застосування психологічного насильства відносно заявника. Ухвалою судді від 31.05.2019 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами окремого провадження (а.с. 39). В судовому засіданні 06.12.2019 року заявник заяву з поданими до неї доповненнями підтримав та просив її задовольнити, враховуючи викладені в ній підстави. Також заявив клопотання про виклик свідків, в якому відмовлено у зв`язку з неявкою свідків. Заінтересована особа просила суд відмовити в задоволенні заяви, так як заяву не визнала і вважає, що доводи заявника надумані. Зазначила, що заявник має психічні захворювання і вона потерпає від насилля заявника. В серпні 2019 року до суду подано письмове показання свідка [PERSON] , який зазначив, що його відомо, що [PERSON] систематично і цинічно виганяла чоловіка з дому, казала за «непокору», що чоловік залишиться ні з чим, тому що вся власність належить виключно їй. Вважає, що від впливу [PERSON] необхідно захищати членів сім`ї. Що саме [PERSON] культивує сімейне насилля в сім`ї. Вислухавши пояснення заявника, взявши до уваги письмове пояснення свідка, заінтересовану особу, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення її, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч.1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти) (ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.3 ст. 26 цього Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону, оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно із ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Судом встановлено та не заперечено учасниками справи, через що не потребує доказування в силу ст. 82 ЦПК України, що перша реєстрація шлюбу між заявником та заінтересованою особою мала місце 07.03.1981 року. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.02.2009 року між заявником та заінтересованою особою знову зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим зроблено відповідний актовий запис № 51 (а.с. 142). 13.02.2018 року заявник та заінтересована особа повінчались. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32324509 від 16.01.2015 року заінтересована особа [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2015 року, посвідченого ПН КМНО Падалкою Р.О. за реєстровим № 300. З висновку Голосіївського УП ГУНП України у м. Києві від 06.03.2018 року за матеріалами, зареєстрованими в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події за №№ 8634, 8644 від 13.02.2018 року вбачається, що 13.02.2018 року між заявником та заінтересованою особо за адресою: [ADDRESS] виникла сімейна сварка, в ході якої [PERSON] штовхнув [PERSON] , і та, перечепившись за стілець, впала та зламала руку. [PERSON] від написання будь-яких заяв відмовилась, просила лише провести профілактичну роботу з заявником. З останнім було проведено профілактичну роботу та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.03.2018 року, котра набрала законної сили 26.03.2018 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою від 23.04.2019 року [PERSON] визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 120191100010001767 від 03.03.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, внесеного до ЄРДР за заявою [PERSON] про погрози фізичною розправою з боку [PERSON] 25.01.2019 року [PERSON] подано до Голосіївського УП ГУНП України у м. Києві заяву про загрози від [PERSON] .. 26.03.2019 року Голосіївське УП ГУНП України у м. Києві листом повідомило [PERSON] про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДС за його заявою від 25.01.2019 року з огляду на цивільно-правовий характер виниклих між ним та [PERSON] відносин з приводу спірних квартирних питань. Заявником 28.05.2019 року подано Керівнику місевої прокуратури № 1 та до ГУ Національної поліції в м. Києві повідомлення про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.04.2019 року заяву [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису - залишено без задоволення. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. ст. 26, п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону). Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису. "Оцінка ризиків" та "наявність ризиків" - є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису. Відповідно до ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" на строк від одного до шести місяців. Згідно із загальним принципом цивільного судочинства - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В даному випадку, Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" чітко визначає, що обставинами на підставі яких може бути виданий обмежувальний припис є: ризики продовження скоєння домашнього насильства; ризики повторного вчинення домашнього насильства; ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків; ризики смерті постраждалої особи. Дослідженням наданих заявником доказів не дають суду підстави дійти висновку про наявність ризиків щодо продовження домашнього насильства за місцем проживання. Суд, здійснивши аналіз зібраних доказів та пояснення учасників справи, вбачає, що між останніми наявний спір щодо майна подружжя. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що заява про кримінальне правопорушення, подана заявником до Голосіївського УП ГУНП в м. Києві від 03.03.2019 року, не містять доказів прийняття рішення по ній. Факти, які викладені в ній, не підтверджені будь-якими іншими доказами. Сам факт подання заявником заяви про кримінальне правопорушення до Голосіївського УП ГУНП в м. Києві та визнання її потерпілою, також не містить підтверджених в порядку, визначеному ст. ст. 76-81 ЦПК України, фактів, викладених в ній. Фрагменти листування між заявником та заінтересованою особою, на думку суду, вказують на наявність неприязних стосунків між подружжям, що виникли з приводу їх спільного майна. За наданих заявником доказів та обґрунтування її заява підлягає відмові у задоволенні.

Outcome: dismissed