Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 квітня 2007 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 491. Від даного шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 12 березня 2009 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу їхні спільні діти, проживають разом із нею, за адресою: [ADDRESS]. Вона самостійно займається їхнім навчанням, піклується про їхній фізичний та духовний розвиток. Відповідач, не маючи можливості знайти постійну роботу у м. Київ, переїхав на постійне місце проживання до своїх батьків в [ADDRESS]. До своїх дітей у місто Київ не приїжджає. На даний час між нею та відповідачем припинено будь-які стосунки, припинено ведення спільного господарства. Відповідач припинив будь-яке спілкування з нею та доньками, не приймає жодної участі у вихованні та забезпеченні дітей, крім сплати 500 грн. аліментів на двох дітей. Також відповідач відмовляється від будь-якого спілкування з нею з питань надання дозволу дітей за кордон, чим перешкоджає відпочинку дітей, що покращує стан здоров"я дітей. Так, вона вже змушена була звертатися до Рахівського районного суду, рішенням якого 04 лютого 2016 року було надано тимчасовий дозвіл на виїзд дітей за кордон (справа №305/1742/15-ц). При цьому, відповідач, знову ж таки не зважаючи на інтереси дітей заперечував проти цього. В той час, вона сумлінно виконує свої обов"язки щодо виховання дітей. Вона має достатнє матеріальне забезпечення для здійснення повного та всебічного розвитку дітей, а саме пізнання ними світу та різних традицій, а відтак вважає, що поїздки за кордон для її дітей будуть сприяти оздоровленню, пізнанню нового, закріпленню вивченої іноземної мови та повністю відповідатимуть інтересам дітей. Слід вказати, що вона разом зі своїми дітьми у період канікул та на свята, планує проводити відпустки за кордоном (з виїздом до Арабської Республіки Єгипет та/або Турецької Республіки, та/або Об"єднаних Арабських Еміратів, та/або Республіки Кіпр, та/або Республіки Болгарії, та/або країн Шенгенської угоди, в тому числі, але не виключно до Іспанії, Польщі, Греції, Франції, Італії тощо, та/або Російської Федерації). Крім того, вона планує з"їздити з дітьми на море на тереторію Автономної Республіки Крим (тимчасово окупована територія). Вважає, що нетривалі переїзди до інших країн на протязі року позитивно вплинуть на розвиток дітей, сприятимуть оздоровленню, пізнанню нового тощо, адже нова країна - це нові традиції, звичаї, емоції, що є вагомим фактором духовного збагачення та саморозвитку дітей. З цього питання законодавством визначено права та обов"язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріорітетним та принциповим визначенням є інтереси дитини. Вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Враховуючи те, що відповідач не сприяє відпочинку своїх дітей тим, що не надає дозволу виїзду дітей за кордон, вона не бачить іншого способу щодо вирішення виниклої ситуації окрім звернення з даною позовною заявою до суду. Разом з тим, вона вважає, що ухвалення такого рішення жодним чином не вплине на законні права батька, оскільки вона просить надати дозвіл на виїзд за кордон на неоднаразові, тимчасові (короткострокові) поїздки за кордон з України до країн Шенгенської угоди, Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Об"єднаних Арабських Еміратів, Республіки Кіпр, Республіки Болгарії, Російської Федерації, Автономної Республіки Крим у її супроводі. При цьому вона протягом терміну перебування дітей за кордоном піклуватиметься про них та забезпечить повернення дітей до України після закінчення термінів перебування їх за кордоном, а не виїзд дітей на постійне місце проживання або довготривале перебування за кордоном. Вона звертається до суду з проханням надати дозвіл дітям на неоднаразові тимчасові поїздки за кордон з України на протязі року, починаючи з 01 вересня 2017 року по 01 вересня 2018 року, через те що можливість поїхати з дітьми за кордон може виникнути непередбачено ("горяща" путівка, незапланована відпустка від роботодавця, тощо), натомість вирішення питання у суді займе тривалий час. Вона раніше була вимушена відмовлятися від відпочинку з дітьми, чим погіршуються інтереси дітей. На підставі викладеного просила надати дозвіл громадянці України [PERSON], [INFO] та громадянці України [PERSON], [INFO] на неоднаразові тимчасові поїздки за межі України в період з 01 вересня 2017 року по 01 вересня 2018 року включно до країн Шенгенської угоди, в тому числі, але не виключно до Іспанії, Польщі, Греції, Франції, Італії тощо), Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, Об"єднаних Арабських Еміратів, Республіки Кіпр, Республіки Болгарії, Російської Федерації, Автономної Республіки Крим без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], в супроводі матері дітей - [PERSON], [INFO]. Стягнути з відповідача судовий збір. Позивачка [PERSON], в судове засідання не з"явилася, однак в позовній заяві просила розглянути справу без неї та її представника [PERSON] Відповідач, [PERSON], в судове засідання. повторно, не з"явився, про час та міце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправленнь. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Заперечень на позов не подавав. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, згідно з вимогами ст. 169 ч.4 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних та доказів. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Сторони, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 квітня 2007 року по 12 березня 2009 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 13 квітня 2007 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12 березня 2009 року. За час спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвами про народження дітей: серії [NUMBER] від 10 липня 2007 року та серії [NUMBER] від 18 вересня 2012 року. Малолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживають разом з матір'ю та перебувають на її утриманні. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Стаття 11 Конвенції покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. З цією метою Держави-учасниці Конвенції сприяють укладанню двосторонніх або багатосторонніх угод чи приєднуються до чинних угод. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Отже, відсутність офіційної реєстрації шлюбу або розірвання зареєстрованого шлюбу жодним чином не впливають на обсяг батьківських прав батька, оскільки такі права обумовлені не фактом одруження, а фактом походження дитини від батька та їх спорідненості. Принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (ст. 51). Вказані положення знайшли своє втілення також і у нормах Сімейного кодексу України (далі СК). Так, відповідно до ч. ч. 5 та 6 ст. 7 СК учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини полягає у тому, що всі питання, які стосуються дитини, вирішуються за їх згодою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року визначає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України (далі Правила), затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Пункт 4 Правил встановлює, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Отже, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених вище норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України у Постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц та Вищий спеціалізований Суд з розгляду цивільних і кримінальних справ 16 березня 2016 року справа №6-33303ск15 та 10 лютого 2016 року справа №6-32509ск15. Зазначене визначено й у Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція), де вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час в інше місце, ніж місце постійного проживання (ст. 5 Конвенції). Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час в інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач у позовній заяві просить надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька терміном на один рік в період з 01 вересня 2017 року по 01 вересня 2018 року, включно. При цьому слід зазначити, що навчальний процес в Україні для учнів загальоосвітніх шкіл, відповідно до листа Міністерства освіти і науки України № 1/9-315 від 07 червня 2017 року «Про структуру 2017/2018 навчального року та навчальні плани загальноосвітніх навчальних закладів» розпочинається 01 вересня та закінчується не пізніше 01 липня наступного року з тимчасовими перервами у навчанні для канікул, а малолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], являються учнями ЗОШ, з метою забезпечення їхнього повноцінного навчання у школі, дозвіл на виїзд дітей за кордон без згоди батька повинен бути визначений тільки у вільний від навчання час, оскільки їхній виїзд за кордон під час навчального процесу може негативно вплинути на навчання дітей, що буде суперечити інтересам дітей. Крім того, позивач у позовній заяві, надаючи перелік країн фактично ставить відповідача та суд у ситуацію, коли взагалі не відомо те, куди саме виїжджатимуть діти, та й мету виїзду зазначає відпочинок, оздоровлення, при цьому не додає жодних доказів того, що діти хворіють та потребують будь-якого лікування чи покращення здоров'я, тощо. Позивач не надала й доказів того, що відповідач не має матеріальної можливості надати таку можливість дітям, і лише вона може сприяти тому, що діти відпочиватимть, лікуватимуться чи будудь оздоровлюватися за кордоном, тобто з користю проведуть поїздку. Позивач не надала жодних доказів (копії направлених нею заяв, звернень тощо) ухилення відповідача від надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Також, у матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо доцільності надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька. Таким чином, враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє, у даному випадку строком на один рік на неоднаразові виїзди дітей за кордон без чіткого зазначення конкретної країни прямування, відповідного часового проміжку перебування у цій державі та конкретної мети, без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, та фактично позбавить батька дітей можливості брати участь у їхньому вихованні та можливості спілкування з ними, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У зв"язку із відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем, [PERSON].

Outcome: dismissed