Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить поновити її на роботі, стягнути з ТОВ "Континіум-Трейд" середній заробіток за час вимушеного прогулу, зобов'язати відповідача сплатити до УПФ України пенсійні внески за грудень 2016 року та стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень на її користь. Вимоги обґрунтовує тим, що з 09 лютого 2015 року перебувала з відповідачем в трудових відносинах, працюючи на посаді кондитера пекарсько-кондитерського цеху. 13 січня 2017 року її було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що працедавець порушив вимоги Закону, так як її не було ознайомлено з наказом про звільнення, її примусили написати заяву і ніякої згоди сторін не могло бути, причини звільнення позивачу не було повідомлено і не запропоновано іншої посади за два місяці до звільнення, підприємством не перераховано належні внески до УПФ. Крім того звільнення з роботи викликало погіршення здоров'я позивача в результаті чого їй було встановлено обмеження стосовно праці по ряду спеціальностей. Крім того просить суд поновити їй строк на звернення до суду з заявленими вимогами. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених в позові пояснивши, що її звільнено з займаної посади незаконно, а тому просить суд задовольнити її позов в повному обсязі. Представник відповідача \-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-в судове засідання не з'явився в заяві просить розглянути справу в його відсутність, при цьому надав заперечення в яких вказав, що позивач перебувала в трудових відносинах з підприємством з 09.02.2015 року. 21.09.2016 року колеги помітили, що у [PERSON] погіршився стан здоров'я, була викликана швидка допомога і по 03.11.2016 рік вона перебувала на лікарняному. Керівництвом підприємства було вирішено надати працівнику матеріальну допомогу в сумі 1500 гривень, про що було винесено наказ. Крім того іншими працівниками було зібрано кошти для матеріальної підтримки [PERSON] 13 січня 2017 року позивач висловила бажання звільнитися з займаної посади одним днем, мотивуючи це тим, що її не влаштовує заробітна плата та подала відповідну заяву. ТОВ "Континіум-Трейд" не заперечувало і того ж дня було видано наказ № 6 про звільнення працівника на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. 13.01.2017 року позивач була ознайомлена з наказом, про що поставила свій підпис. Посилання [PERSON] на тиск з боку керівництва і примушування написати заяву про звільнення не відповідає дійсності, оскільки протягом всього часу, що остання працювала на підприємстві жодних непорозумінь чи сварок між нею та керівництвом не було. Крім того, як вже зазначалося, їй допомагали матеріально під час хвороби. Враховуючи те, що звільнення відбувалася за згодою сторін, підприємство не повинно було повідомляти про причини звільнення та пропонувати інші посади. Між сторонами було досягнуто домовленості про дату звільнення - 13 січня 2017 року, а тому не зрозумілим є посилання позивача на необхідність повідомлення працівника про звільнення за два місяці. Стосовно неперерахування внесків до пенсійного фонду, то в зв'язку з технічними несправностями звіт за грудень 2016 року про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування був відправлений нарочно на паперовому носії і відповідну інформацію на запит центру зайнятості було направлено. Оскільки підприємством не порушено вимог закону при звільненні [PERSON], то її вимоги про стягнення на її користь моральної шкоди є безпідставними. Просить відмовити в задоволенні всіх заявлених позивачем вимог. Заслухавши пояснення позивача, врахувавши заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом та підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 8-9), її заявою про прийняття на роботу та відповідним наказом [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" з 09.02.2015 року, була прийнята на посаду кондитера кондитерсько-пекарського цеху на підставі наказу № 125. 13 січня 2017 року [PERSON] звернулась до роботодавця з заявою про звільнення з займаної посади за угодою сторін. На підставі наказу № 6 від 13.01.2017 року [PERSON] звільнена з займаної посади. В цей же день позивач ознайомлена з наказом, про що мається її підпис в наказі. В силу ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз'яснив, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. 15 березня 2017 року від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду, посилаючись на те, що в лютому 2017 року вона звернулася з позовною заявою до відповідача про поновлення її на роботі, подавши її до Дніпровського районного суду м. Києва. 14 лютого 2017 року було винесено ухвалу про повернення її позову для подачі до належного суду. Дану ухвалу, яка міститься на а.с. 13 вона отримала 10 березня 2017 року. Строки, встановлені ст. 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними. З огляду на викладене врахувавши, що позивач вчасно звернулась до суду з позовом до Дніпровського районного суду м. Києва про поновлення на роботі, суд приходить до висновку, що причини пропуску позивачем строку звернення до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області є поважними, отже строку звернення з позовом до суду їй слід поновити. Вирішуючи заявлені позовні вимоги по суті, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю "Континіум-Трейд" з 09.02.2015 року по 13 січня 2017 року, тобто до дня коли нею власноручно написано заяву про звільнення з посади за угодою сторін, з зазначенням дати звільнення - 13 січня 2017 року. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1ст. 36 КЗпП України(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Як встановлено судом, волевиявлення [PERSON] на звільнення з підстав п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України було виражене у формі власноручно написаної заяви про звільнення із зазначенням дати проведення такого звільнення. Виявлення згоди на проведення звільнення у такий спосіб відповідачем виражене у виданні наказу від 13 січня 2017 року №6 із зазначенням підстав, а саме заяви [PERSON], причини звільнення з посиланням на ч. 1 ст. 36 КЗпП та дати звільнення - 13 січня 2017 року. Факт написання вказаної заяви позивач не заперечує. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що припинення трудового договору за п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП України відбулось у результаті тиску на позивача, фізичного чи психологічного примусу, як на те посилається [PERSON] Крім того в наданих до заперечення відповідача матеріалах міститься копія наказу № 23 від 22 вересня 2016 року про надання матеріальної допомоги [PERSON] в розмірі 1500 гривень у зв'язку з тяжким матеріальним становищем, хворобою позивача, яка в той період перебувала на лікарняному, що підтверджують надані відповідачем листки непрацездатності і що не оспорюється позивачем. Таким чином, суд не встановив наявності погроз, тиску чи омани з боку керівництва ТОВ «Континіум-Трейд» в бік [PERSON] при її звільненні чи написанні заяви про звільнення за угодою сторін, оскільки неприязних відносин, утисків чи сварок, між сторонами не було. Стосовно вимоги про зобов'зання ТОВ «Континіум-Трейд» сплатити платежі до УПФ України за грудень 2016 року, то відповідно до наданої відповідачем відомості про нарахування заробітної плати за зазначений місяць сума нарахованого за звітній період єдиного внеску перераховано. Отже вказана вимога задоволенню не підлягає. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). У трудових правовідносинах з урахуванням суті позовних вимог виконання вимог трудового законодавства доводить роботодавець, а не звільнений працівник. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для справи. Факти, що входять в предмет доказування, визначені у ч.1 ст. 179 ЦПК України. За ч.2 ст. 59 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і належності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст. 58,59 ЦПК України. Допустимість доказу - це відповідність його процесуальній формі (засобів доказування) вимогам закону. З огляду на вищевикладене, суд не знаходить в діях відповідача ознак порушень вимог законодавства про працю при проведенні звільнення позивача, звільнення відбулося виключно в правових рамках, згідно її побажання та без будь-якого тиску на неї з боку адміністрації. Тому, вимога про поновлення на роботі задоволенню не підлягає, що в свою чергу, виключає можливість задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки судом не встановлено незаконності звільнення [PERSON] З огляду на викладене, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed