Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON], посилаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань за кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на заставлене, згідно іпотечного договору за реєстр. №1242 від 04 липня 2006 року, майно, що належить [PERSON], а саме: житловий будинок №151, по вул. Шевченка у к. Кам'янка-Бузька, Львівської області,та всі споруди позначені в плані №1-№2, К.І. «шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження» (п.4.6.2. Іпотечного договору) з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в загальній сумі 403 873.10 грн. Також просить виселити [PERSON] з вищевказаного житлового будинку та стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 3654.00 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, але подав заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності, по наявних у матеріалах справи документах, позов підтримав у повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не прибув і заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, суд розглядає справу в порядку, встановленому ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору кредиту №615/26-127 від 04 липня 2006 року ПАТ «Укрсоцбанк» надав [PERSON] кредит на суму 140000,00 грн. зі сплатою процентної ставки за кредитом 17% процентів річних за перший рік та подальшого встановлення згідно п.2.6. цього Договору, з кінцевим терміном повернення до 25.08.2023 року. Як вбачається з матеріалів справи, станом на 31 жовтня 2014 р., (тобто по 30.10.2014 р. включно) позичальник не повернув основну суму кредиту в сумі 126\~843,82 грн., відсотки за користування кредитом, нараховані станом на 31.10.2014 року, у розмірі 178 099.05 грн., а також не сплатив ПАТ "Укрсоцбанк" пеню за несвоєчасну сплату заборгованості по кредиту, нараховану з 30.10.2013 року по 30.10.2014 року у розмірі 23 212.42 грн. та пеню за несвоєчасну сплату заборгованості по відсотках, нараховану з 30.10.2013 року по 30.10.2014 року у розмірі 29 033.98 грн. Також банком нараховані інфляційні витрати за кредитом у розмірі 20 675.54 грн. та інфляційні витрати за відсотками в розмірі 26 008.30 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості [PERSON] по договору станом на 31 листопада 2014 року становить 403873.10 грн. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), та в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором із [PERSON] був укладений Іпотечний договір за реєстровим №1242 від 04 липня 2006 року, згідно умов якого [PERSON] передає в іпотеку «ПАТ «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання основного зобов'язання, наступне нерухоме майно: житловий будинок №151, по вул. Шевченка у м. Кам'янка-Бузька Львівської області, який складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 51,0 кв.м., двох коридорів, кладової, ванної, веранди, всього загальною площею 99,1 кв.м., позначені на плані літ. «А-1», а також сарай цегляний - літ. «Б», гараж шлакобетонний - літ. «В» вбиральня цегляна - літ. «Г», та всі споруди позначені в плані №1-№2, К.І.. Згідно умов іпотечного договору за реєстровим №1242 від 04 липня 2006 р. (п.п. 2.4.3., 4.1.), за невиконання або неналежне виконання позичальником умов договору, кредитор має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Факт неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов'язань і наявність підтверджується наявними у матеріалах справи наданими позивачем вказаними платіжними документами, випискою з особових рахунків позичальника і розширеними розрахунками заборгованості, якими підтверджується заявлений банком розмір загального боргу позичальника. Відтак заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 31 листопада 2014 року становить 403873.10 грн., яка доведена кредитором належними і допустимими доказами і спростована відповідачем не була. Відповідно до ч.1 ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення на предмет застави. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Викладене свідчить про наявність підстав на звернення стягнення банком на предмет іпотеки в рахунок задоволення своїх вимог за вищевказаним договором. Відповідно до ст.ст. 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», то суд у своєму рішенні може встановити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки або шляхом проведення прилюдних торгів, або із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином і застосування судом процедури продажу іпотекодержателем предмета іпотеки у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» і продаж забезпеченого іпотекою майна з прилюдних торгів у ході виконавчого провадження є встановленими законодавцем способами звернення стягнення на предмет іпотеки, кожен із яких суд застосовує, враховуючи характер спірних правовідносин сторін. Так, відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Ст. 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, у ч.1 ст.40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 статті 40 Закону України "Про іпотеку" законодавець встановлює певний порядок дій банку, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в частині 3 статті 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку". Виходячи із аналізу вказаних правових норм, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за умови, якщо мешканці добровільно не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи те, що заборгованість за кредитним договором досі залишається не виплаченою, письмова вимога іпотекодержателя про добровільне виселення з займаної житлової площі залишилась поза увагою [PERSON], а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню. За вимогами ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Outcome: approved