Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони останнім часом однією сімєю не проживають, оскільки у них виникають непорозуміння з більшості питань щодо ведення господарства, побутових питань. Внаслідок цього їх стосунки погіршились, шлюбні відносини між ними припинені. Вважає їх подальше спільне життя та збереження сімї неможливим. У звязку з викладеним позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить шлюб між сторонами розірвати. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до позивачки [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з 1992 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі ними було за спільні кошти придбано спільне майно, а саме квартира [ADDRESS]. Право власності на дану квартиру оформлено на [PERSON] Враховуючи те, що на даний час вирішується питання про розірвання шлюбу, він вважає, що у подальшому відповідачка може позбавити його житла, у зв"язку з чим вимушений звернутися до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала свої позовні вимоги, а також категорично заперечувала проти задоволення зустрічного позову, зважаючи на те, що спірна квартира придбана за її власні кошти, а тому поділу не підлягає. На підставі викладеного позивачка просила суд її позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, проти зустрічного позову заперечував. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повністю підтримав зустрічний позов, просив його задовольнити. Зазначив, що вони багато років прожили разом, а тому вважає розірвання шлюбу недоцільним. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повністю підтримав зустрічний позов, просив його задовольнити. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, його представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29 грудня 1992 року у Печерському РАГСі м. Києва, актовий запис № 836. Від шлюбу дітей не мають. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім"ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з"ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами підлягає розірванню, а позов [PERSON] задоволенню, так як сторони однією сімєю не проживають, спільне господарство не ведуть, мають різні інтереси та погляди, втратили почуття любові та поваги один до одного, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, а тому шлюб повинен бути розірваний. Що стосується зустрічних позовних вимог, то судом встановлено наступне. З письмових матеріалів справи вбачається, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві власності позивачці [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 23.12.1999 року. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. В своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], мотивуючи це тим, що квартира є спільним майном подружжя. Відповідачка, заперечуючи проти цього, зазначає, що квартиру вона придбала за особисті грошові кошти, отримані від продажу квартири, що належала їй та її матері. Так, судом встановлено, що 23.12.1999 року було оформлено Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до даного Договору продаж було здійснено позивачкою [PERSON] та її матір"ю [PERSON], яким квартира належала на праві власності у рівних долях, за 8200 грн., що підтверджується договором. Даний Договір був посвідчений приватним нотаріусом Івановим П.Ю. В той же день 23.12.1999 року позивачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 15000, 00 грн., що підтверджується договором. Як вбачається з вищевказаних договорів ? частина квартири [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], а тому вважається її дошлюбним майном. Вартість ? частини квартири становить 4100 грн. (8200 грн.:2). Придбання спірної квартири було здійснено на 15000, 00 грн. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов"язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Враховуючи те, що на придбання спірної квартири позивачкою було витрачено особисті кошти, отримані від продажу власної квартири, а саме у розмірі 4100, 00 грн., суд вважає, що частки подружжя у спірній квартирі повинні бути визначені наступним чином. Доля позивачки [PERSON] становить - 9550, 00 грн. (4100, 00 грн. + 5450, 00 грн. (15000 - 4100 = 10900 - спільна сумісна власність, 10900:2 - 5450, 00 грн. - частка кожного із подружжя у спірній квартирі). Доля відповідача [PERSON] становить - 5450, 00 грн. Таким чином, доля позивачки становить 64/100 частин квартири (9550, 00 грн.:15000, 00 грн.), а доля відповідача - 36/100 частин квартири (5450, 00 грн.:15000, 00 грн.). Виходячи з вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на частину квартири підлягають частковому задоволенню, за відповідачем повинно бути визнано право власності на 36/100 частин квартири [ADDRESS], а за позивачкою повинно бути визнано право власності на 64/100 частин вказаної квартири, з урахуванням її власної частки у спірному майні. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 243, 60 грн., а з позивачки [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial