Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

20 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» в якому просить визнати договір фінансового лізингу № 170834 від 18.05.2017 р. з додатками недійснимта стягнути з ТОВ «Автотехнікс Україна» сплачені кошти в розмірі 35000,00 (тридцять пять тисяч) грн. 00 коп. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилається на те, що 18 травня 2017 року позивач уклав з відповідачем договір № 170834 фінансового лізингу з додатками. За умовами якого, відповідач бере у власність автомобіль марки ВАЗ Lada Granta 2190 та передає його у користування позивачеві на строк та на умовах, передбачених вищевказаним договором. Позивач сплатив аванс зі слів спеціаліста в сумі 35000,00 грн. і протягом двох тижнів відповідач повинен передати в користування вищевказаний автомобіль, але автомобіль позивач не отримав. Вивчивши договір, позивач зрозумів, що його обманули. Представником відповідача не було розяснено призначення платежу у розмірі 35000,00 грн., який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою за організаційні заходи, повязані з перевіркою, розглядом та підготовкою документів для укладення договору. Відповідачем створено враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності автомобіль за визначеною ціною. В той час як фактично в договорі прописаний предмет непрямого лізингу, коли предмет лізингу ще потрібно придбати та ще й попередньо сплатити 50 % його вартості та 10 % - платіж за адміністрування договору та 3 % комісії за передачу, після чого відповідач на протязі 120 робочих днів буде надавати предмет лізингу у користування. Вищевказаний договір не відповідає вимогам закону, всі положення є несправедливими, встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, не надають право вимагати дострокового розірвання договору, повернення суми платежу за оформлення договору, натомість передбачений штраф за дострокове його розірвання. Виключені права споживача, у разі неналежного виконання обовязків, щодо передачі автомобіля, її належної якості, одночасно розширені права відповідача, які суперечать вимогам законодавства. Відповідач не отримував ліцензії щодо здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу на умовах, передбаченим вищевказаним договором. Відповідач не відповідає за будь-яке зобовязання щодо якості, справності, комплектності, автомобіля, його заміни, усунення несправностей тощо. За вищенаведеним зобовязанням відповідає продавець, відомості про якого в договорі взагалі відсутні, в звязку з цим позивач звертається до суду з даним позовом. 24 жовтня 2017 року ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області відкрито провадження по вищевказаній справі та призначено до розгляду. Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву у якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, у разі неявки відповідача просив ухвалити заочне рішення. Представник відповідача у судове засідання повторно не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення, причину неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань про розгляд справи без участі представника відповідача, чи про відкладення розгляду справи з зазначенням поважності причин неявки, до суду не надходило. Суд враховуючи думку позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 170834 від 18 травня 2017 року (далі по тексту договір), за умовами якого ТОВ «Автотехнікс Україна» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля ВАЗ Lada Granta 2190 та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі. Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Відповідно до п. 8.2. договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 13182,11 доларів США, що еквівалентно 349985,00 грн. Згідно пункту 4.1 договору автомобіль передається у користування [PERSON] не пізніше 120 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу, - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору. У разі затримки строку сплати авансового платежу ( не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), строк поставки предмету лізингу може бути відповідно змінений. Визначення авансового платежу та адміністративного платежу дадні в частині "Визначення термінів" спірного договору. Пунктом 9.1 договору визначено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 % від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у специфікації. Крім того, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення цього договору та з моменту виплати лізингоодержувачем не менше 50 % від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів. Комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу, вказаного в договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмету лізингу. 18 травня 2017 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 170834 від 18.05.2017 року в сумі 35000,00 грн. (а.с. 19) Відповідно до відповіді на заяву від 27.06.2017 року за вих. № 268 позивач звертався до відповідача про розірвання договору лізингу за № 170834, де йому повідомили, що сплачені кошти у сумі 35000,00 грн., які згідно з п. 9.7 зараховані, як Адміністративний платіж в розмірі 34998,50 грн. та Аванс в розмірі 1,50 грн. Адміністративний платіж поверненню не підлягає. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона ( лізингодавець ) передає або зобов?язується передати другій стороні ( лізингоодержувачу ) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. І); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 Глави 58 ЦК України та законом; до відносин, пов»язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч. 2); особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 3). Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ « Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу ( строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має буто досягнуто згоди. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України . Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначений правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16, та постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2766 цс 15, які в силу положень ч.4\~ст.263 ЦПК України\~має враховуватися судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 18 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Автотехнікс Україна», нотаріально посвідчено не було. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Крім того, стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю\~(виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати\~договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п.\~4 ч.\~3\~ст.\~18 Закону\~України «Про захист прав споживачів»);\~визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у\~разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору\~(п.\~13\~ч.\~3\~ст.\~18 Закону\~України «Про захист прав споживачів»). Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс16, від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16, яка в силу положень ч.4\~ст.263 ЦПК України\~має враховуватися судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 18.05.2017 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 3 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 4.2 договору, лізингодавець не несе відповідальності за будь-яке пошкодження та/або втрату предмета лізингу, які можуть виникнути прямо або опосередковано в результаті невиконання лізингоодержувачем будь-яких умов даного договору. Відповідно до п. 5.2 договору, усі витрати, повязані з експлуатацією, технічним обслуговуванням ремонтом предмета лізингу, несе лізингоодержувач. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 4.2, 5.2 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Фінансовий лізинг є фінансовою послугою (пункт 5 статті 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої\~статті 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 7 грудня 2016 року № 913, на які посилається відповідач, підтверджується обов'язок суб'єктів господарювання, які провадять діяльність з надання послуг з фінансового лізингу, на отримання відповідної ліцензії на провадження такої господарської діяльності. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, на момент укладення оспорюваного правочину, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) і суперечить вимогам законодавства. Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. Таким чином, посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг на момент укладення оспорюваного правочину та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 11,12,13,77-84 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах пропорційності, диспозитивності та змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved