Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача, який у листопаді 2017 року уточнила, і просила суд встановити юридичний факт того, що [PERSON] проживала з [PERSON], яка померла [INFO], однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини. Крім того, [PERSON] просила суд встановити їй додатковий строк терміном три місяці, необхідний їй для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. У жовтні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача, який у листопаді 2017 року уточнила, і просила суд встановити юридичний факт того, що [PERSON] проживала з [PERSON], який помер [INFO], однією сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини. Крім того, [PERSON] просила суд встановити їй додатковий строк терміном три місяці, необхідний їй для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.12.2017 року вказані справи об'єднані в одне провадження. Представник позивача подала заяву від 19.01.2018 року про розгляд справи у свою відсутність. В раніше проведених судових засіданнях [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Голова Першотравневої сільської ради Лиманського району Одеської області подав заяви від 27.11.2017 року № 02-14/1927 (1926) про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши матеріали справи, вислухавши у раніше проведених судових засіданнях позивача, допитавши по справі свідків, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову виходячи з наступного: [PERSON] померла [INFO], що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 03.03.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис про смерть № 206. [PERSON] помер [INFO], що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 03.03.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис про смерть № 205. Згідно відповіді Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 12.01.2018 року № 41/01-16 спадкова справа до майна [PERSON] не заводилась. Згідно відповіді Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 05.12.2017 року № 3144/01-16 спадкова справа до майна [PERSON] не заводилась. За змістом довідки Першотравневої сільської ради Лиманського району Одеської області від 12.09.2017 року [PERSON] з вересня 2009 року проживала разом та вела спільне господарство, здійснювала догляд та лікування з [PERSON] та [PERSON] Після їх смерті [PERSON] власними коштами здійснила поховання подружжя, та оплатила ритуальні послуги. На теперішній час спадкове майно, що залишилось після смерті подружжя [PERSON] залишилось у володіння [PERSON] Допитані в судовому засіданні свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які попереджені про кримінальну відповідальність за надання суду неправдивих свідчень, пояснили суду, що [PERSON] та [PERSON] (подружжя [PERSON]) є хресними батьками [PERSON] [PERSON] проживала з [PERSON] та [PERSON] десь з осені 2009 року однією сім'єю, турбувалась про здоров'я своїх хресних батьків, вела з ними спільне господарство, всі в селі бачили, що [PERSON] була для померлого подружжя як рідна донька. Свідки пояснили суду, що окрім [PERSON] ніхто з подружжям [PERSON] не проживав, і спільне господарство не вів. На запитання суду свідки пояснили, що не має сумніву в тому що [PERSON] та подружжя [PERSON] були однією сім'єю. Із здобуттям незалежності Україна проголосила всебічне забезпечення прав і свобод людини найвищою соціальною цінністю, що закріплено в Конституції. Реальне втілення норм Основного Закону в життя активно включило суспільство в процес міжнародного співробітництва у сфері забезпечення прав людини. Актом міжнародного визначення України як демократичної правової держави стало прийняття її 09 листопада 1995 року до країн Членів Ради Європи та ратифікація Верховною Радою України Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Конвенція) та протоколів до неї. У відповідності до ст. 8 Конвенції «кожен має право на повагу до свого особистого і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції». Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду -як джерело права. Європейський Суд з прав людини визначив термін "сімейне життя" в статті 8 Конвенції як такий, що охоплює "щонайменше зв'язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками; такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль" (справа Маркс проти Бельгії). Хоч органи Конвенції і дозволяють приватним особам посилатися на кровні зв'язки, як на відправний пункт підтвердження існування сімейних зв'язків, вони не визнають його визначальним, тому що слід враховувати також такі фактори, як фінансова та психологічна залежність сторін, які посилаються на це право. Найбільш переконливим доказом існування "сімейного життя" є факт "сімейного проживання осіб", які посилались на це право. Але Суд підкреслив, що "це не означає, що будь-який намір жити сімейним життям підпадає під юрисдикцію статті 8" (справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства (1985)). Таким чином, аналіз Європейської судової практики щодо захисту права людини на сімейне життя, дозволяє суду прийти до висновку, що термін «сімейного проживання осіб» не охоплюється лише поняттям кровної спорідненості та родинних стосунків, а має оцінюватись судом з урахуванням фінансової та психологічної залежності сторін. Сім'я виконує важливу функцію фізичного і духовного відтворення людства, тому в ній зосереджені не тільки особисті інтереси чоловіка і дружини, батьків і дітей, а й інтереси суспільства в цілому. Значну частину свого життя людина перебуває у колі сім'ї. Тому моральний клімат і характер сімейних відносин мають велике значення для формування світогляду членів суспільства. У відповідності до ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, серед яких допускається встановлення факту спільного проживання осіб однією сім'єю. За загальним правилом, встановлення юридичного факту повинно породжувати певні юридичні наслідки. У відповідності до ч. 2. ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Так, за правилом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Суд вважає, що заявником в повній мірі доведений факт спільного сімейного проживання [PERSON] із [PERSON] та [PERSON] приблизно з осені 2009 року по день смерті [PERSON] та [PERSON], які померли у один день- [INFO], тобто не менше ніж п'ять років. Суд дійшов висновку, що проживання [PERSON] із [PERSON] та [PERSON] (за їх життя) однією сім'єю охоплюється визначенням Європейського тлумачення «право на сімейне життя», та не суперечить моральним засадам суспільства, в зв'язку із чим суд знаходить вимоги заявника обґрунтованими, законними, у зв'язку із чим ці вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання позовних вимог щодо визначення додаткового строку для подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, суд виходить з наступного: Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням - є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що зазначено в статті 1217 ЦК України. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належать спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 3 статті 1272 ЦК України передбачено, що за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній йому для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тому є підстави для судового захисту прав щодо реалізації права заявника на прийняття спадщини за заповітом. Аналогічна позиція викладена в частині 1 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не вирішує питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Визначення додаткового строку достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, віднесено до компетенції суду. Позивач зазначила, що хоча вона і проживала із померлими спадкодавцями однією сім'єю, однак була зареєстрована зі спадкодавцями за різними адресами, тому нотаріус не може прийняти від неї заяву про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті подружжя [PERSON]. Факт постійного проживання зі спадкодавцями на час відкриття спадщини, як стверджує [PERSON], вона може довести лише шляхом вищевказаних позовних вимог щодо проживання однією сім'єю не менше п'яти років зі спадкодавцями. Саме тому, [PERSON] вважає, що вона пропустила шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважної причини. Суд також приймає до уваги, що інші, крім [PERSON], спадкоємці до майна подружжя [PERSON] не встановлені (відсутність заведених спадкових справ доведено документально). При викладених обставинах є всі підстави визначити додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. На підставі наведеного,

Outcome: approved