Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовними вимогами і уточненням до позовної заяви про виселення та зняття з реєстраційного обліку мешканців з предмету іпотеки. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 15.04.2008 року між ВАТ "[PERSON] Аваль", в особі Чернігівської обласної дирекції і [PERSON] був укладений кредитний договір №014/13-9999/6927 про надання споживчого кредиту в сумі 60 420 доларів США, зі сплатою 15% річних строком на 84 місяці до 14.04.2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №014/13-9999/69272 між ВАТ "[PERSON] Аваль", в особі Чернігівської обласної дирекції, і Тамілко [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений іпотечний договір за реєстровим №1572. 29 листопада 2011 року був укладений та посвідчений нотаріусом договір про внесення змін №1 до іпотечного договору від 17.04.2008 року за реєстровим №3426. Іпотечний договір укладений з метою забезпечення належного виконання зобов'язань Позичальника перед Кредитором, що випливають з кредитного договору №014/13-9999/69272 від 15.04.2008 року та додаткових угод до нього. Предметом іпотеки згідно п. 1.2. іпотечного договору є нерухоме майно: квартира №1 у будинку №15, загальною площею 116,4 кв.м., жилою площею 55,1 кв.м., що знаходиться в Ризькому кварталі міста Славутич Київської області та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору дарування, 30 березня 2007 року за реєстровим №1453. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником договірних зобов'язань 27.05.2013року банк звернувся до Славутицького міського суду з позовом про стягнення за рахунок предмета іпотеки заборгованості за кредитним договором №014/13-9999/69272 від 15.04.2008 року. Рішенням Славутицького міського суду від 01.11.2013року по справі №377/722/13-ц стягнуто солідарно з [PERSON], на користь ПАТ "[PERSON] Аваль" заборгованість за кредитним договором №014/13-9999/69272 від 15.04.2008рроку в сумі 279\~802,88 грн.. звернувши стягнення на предмет іпотеки - квартиру №1 у будинку №15, що знаходиться в Ризькому кварталі міста Славутич Київської області та належить [PERSON] на праві приватної власності, шляхом проведення публічних торгів. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24.02.2014 року рішення Славутицького міського суду від 01.11.2013 року по справі №377/722/13-ц залишено без змін. Виданий судом 14.03.2014 року виконавчий лист про стягнення з [PERSON], 279\~802,88 грн. заборгованості по кредиту за рахунок предмета іпотеки 31.03.3014 року був пред'явлений до виконання. 17.04.2014 року на підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем ВДВС Славутицького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження №43029103. Згідно ч.3 ст.109 ЖК України та ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Тому просили виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших осіб, які мешкають в квартирі №1 у будинку №15, що знаходиться в Ризькому кварталі міста Славутич Київської області, яка є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення за рішенням суду у належну на праві власності [PERSON] квартиру №78 в будинку №5, що знаходиться в Ленінградському кварталі міста Славутич, Київської області. Зобов'язати Управління Державної міграційної служби у Київській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані в квартирі №1 у будинку №15, що знаходиться в Ризькому кварталі міста Славутич Київської області. В судовому засіданні представник позивачів заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі у суді дав пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві і заяві про уточнення позовних вимог. Відповідачі [PERSON], [PERSON], ( як відповідач і представник малолітнього відповідача [PERSON]) в судове засідання не з,явилися, про час і місце розгляду належним чином повідомлені неодноразово судовою повісткою, яка направлена рекомендованим листом. Судові повістки повернуті з поштового відділення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ст.74 ч.5 п.5 у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з,явилася, належним чином повідомлена про розгляд справи. До суду з,явився її представник який заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, до суду надав письмове заперечення. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім,ї виконавчого комітету Славутицької міської ради заявлені позовні вимоги не підтримала, вважала що вони порушують інтереси малолітньої дитини, тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби у Київській області в судове засідання не з,явилися, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, письмових заяв про відкладення розгляду справи не надходило. Представник третьої особи Славутицької міської ради в судове засідання не з,явилися, до суду надали письмову заяву про розгляд справи без участі їх представника, вирішити питання на підставі чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 15.04.2008 року між ВАТ "[PERSON] Аваль", в особі Чернігівської обласної дирекції і [PERSON] був укладений кредитний договір №014/13-9999/6927 про надання споживчого кредиту в сумі 60 420 доларів США, зі сплатою 15% річних строком на 84 місяці до 14.04.2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №014/13-9999/69272 між ВАТ "[PERSON] Аваль", в особі Чернігівської обласної дирекції, і Тамілко [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області [PERSON], іпотечний договір за реєстровим №1572. 29 листопада 2011 року був укладений посвідчений нотаріусом договір про внесення змін №1 до іпотечного договору від 17.04.2008року за реєстровим №3426. Іпотечний договір укладений з метою забезпечення належного виконання зобов'язань позичальника перед Кредитором, що випливають з кредитного договору №014/13-9999/69272 від 15.04.2008 року та додаткових угод до нього. Предметом іпотеки згідно п. 1.2. іпотечного договору є нерухоме майно: квартира №1 у будинку №15, загальною площею 116,4 кв.м., жилою площею 55,1 кв.м., що знаходиться в Ризькому кварталі міста Славутич Київської області та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області [PERSON], 30 березня 2007 року за реєстровим №1453. Обтяження предмету іпотеки було зареєстровано у Державному реєстрі іпотек 17.04.2008 року, що підтверджується витягом №18173812 та у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що підтверджується витягом №18173970. Згідно п.п. 3.1.7, 5.1 іпотечного договору, у випадку невиконання іпотекодавцем ([PERSON]В.) зобов'язань за кредитним договором, іпотекодержатель ([PERSON]) має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання терміну виконання іпотекодавцем цих зобов'язань. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Рішенням загальних зборів ВАТ "[PERSON] Аваль" від 14.10.2009 року була змінена назва відкритого акціонерного товариства "[PERSON] Аваль" на Публічне акціонерне товариство "[PERSON] Аваль", яке є правонаступником за всіма правами і обов,язками ВАТ "[PERSON] Аваль". У зв'язку з неналежним виконанням позичальником договірних зобов'язань 27.05.2013 року [PERSON] звернувся до Славутицького міського суду з позовом про стягнення за рахунок предмета іпотеки заборгованості за кредитним договором №014/13-9999/69272 від 15.04.2008року. Рішенням Славутицького міського суду від 01.11.2013року по справі №377/722/13-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON], солідарно, на користь ПАТ "[PERSON] Аваль" заборгованість за кредитним договором №014/13-9999/69272 від 15.04.2008 року в сумі 279\~802,88 грн., звернувши стягнення на предмет іпотеки - квартиру №1 у будинку №15, що знаходиться в Ризькому кварталі міста Славутич Київської області та належить [PERSON] на праві приватної власності, шляхом проведення публічних торгів. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24.02.2014 року рішення Славутицького міського суду від 01.11.2013 року по справі №377/722/13-ц залишено без змін. Виданий судом 14.03.2014 року виконавчий лист про стягнення з [PERSON], 279 802.88 грн., заборгованості по кредиту за рахунок предмета іпотеки 31.03.3014 року був пред'явлений до виконання. 17.04.2014 року на підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем ВДВС Славутицького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження №43029103. Згідно довідки ЖКЦ від 05.12.2014 року №1872 в квартирі, власником якої є [PERSON], яка є предметом іпотеки зареєстровані: [PERSON] мати, [INFO], зареєстрована з 19.04.2007 року; [PERSON] - невістка, [INFO], зареєстрована з 25.04.2014 року; [PERSON] онук,[INFO] зареєстрований з 25.04.2014 року. Відповідно до договору купівлі продажу від 06.11.1997 року [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру №58 що знаходиться у будинку №5 Ленінградського кв-лу м. Славутича Київської області, квартира складається із трьох кімнат, загальною площею 74,0 кв.м., жилою площею 42,0 кв.м., з оглянутого договору купівлі-продажу вбачається, що він зроблений українською мовою, і вказані прізвища в договорі Тамилко, не співпадають з прізвищем відповідача [PERSON]В,, яка є відповідачем по даній справ. При цьому в інформаційній довідці з Реєстру прав власності на нерухоме майно зазначено, що [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира №58 що знаходиться у будинку №5 Ленінградського кв-лу м. Славутича Київської області, а також на праві приватної власності квартира №1 у будинку №15 Ризького кв-лу м. Славутича Київської області. Заслухавши сторони, вивчивши надані документи суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких обставин. Відповідно до положень частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює саме порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі № 6-39 цс 15. Щодо уточнених позовних вимог позивача про виселення громадян: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших осіб, які мешкають в квартирі №1 у будинку №15, що знаходиться в Ризькому кварталі міста Славутич Київської області, яка є предметом іпотеки, саме у належну на праві власності [PERSON], квартиру №78 в будинок №5, що знаходиться в Ленінградському кварталі міста Славутич. То такі позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та суперечать нормам ЦК України з огляду на наступне: судом встановлено, що в уточненні до позовної заяви вказана квартира №78, тобто квартира №78 в будинок №5, що знаходиться в Ленінградському кварталі міста Славутич не належить на праві власності [PERSON]. Крім того квартира № 58 в будинок №5, що знаходиться в Ленінградському кварталі міста Славутич, відповідно до Договору купівлі-продажу також не належить [PERSON], в договорі вказано дві особи на прізвище «Тамилко» і тому у суді не знайшло підтвердження, що кв.№58 належить [PERSON]. В той же час якщо допустити, що це одні і ті ж особи, то відповідно до частини 1 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст.355 ЦКУ). Згідно з нормою ст.357 ЦК, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч.1 ст.358 ЦК України - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Ст.369 ЦК - співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відсутність згоди всіх співвласників квартири на вселення в неї інших осіб, свідчить про відсутність підстав що породжують право інших осіб на вселення в квартиру, яка належить на праві власності та знаходиться в загальному користуванні двох співвласників. А тому вселення [PERSON], [PERSON], і малолітнього відповідача [PERSON] буде неправомірним та суперечитиме вимогам ст.358 ЦК України. З наданих документів вбачається, що банк звертаючи з даним позовом про виселення мешканців з предмету іпотеки має на меті здійснити реалізацію предмета іпотеки, а саме нерухоме майно: квартиру №1 у будинку №15, загальною площею 116,4 кв.м., жилою площею 55,1 кв.м., що знаходиться в Ризькому кварталі міста Славутич Київської області та належить іпотекодавця на праві приватної власності на підставі договору дарування від 30.03.2007 року за реєстровим №1453. Відповідно до положень пункту 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 13 04-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 13 04-VII) не може бути відчужене без згоди власника нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення (відчуження) майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню, що випливає зі змісту Постанови Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15. Відповідно до положень статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України є обов'язковим до виконання для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. В той же час відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається, рішення постановлювати на припущеннях неможливо, за таких обставин, суд дійшов висновку що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed