Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що [PERSON] - її матері, на праві власності належить квартира [ADDRESS]. За договором дарування, який рішенням суду визнано недійсним, спірна квартира перебувала у власності [PERSON], померлої [INFO], та в ній були зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] У теперішній час відповідачі проживають у вказаній квартирі, чим чинять перешкоди у здійснені права власності позивачці, яка не може проживати в своїй квартирі, проживаючи без реєстрації у неї, опікуна [PERSON] Крім того, відповідачі за весь час користування квартирою не сплачують комунальні послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в загальні сумі 16562,89 грн., тому вона звернулася до суду з позовом. Законний представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пояснила, що відповідачам на праві власності належить квартира в АРК, а у її матері [PERSON] немає іншого помешкання, окрім спірного. У теперішній час мати змушена мешкати в її квартирі, оскільки відповідачі не звільняють у добровільному порядку житло, яке належить її матері, тому просила позов задовольнити. Представник позивача - адвокат [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 21.03.2014 року), підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, пояснив, що відповідачі - внуки позивача, зареєстровані у спірній квартирі зі згоди їх матері [PERSON], яка стала власником квартири на підставі договору дарування, який визнано судом недійсним. На час реєстрації в квартирі відповідачі були повнолітніми. [PERSON] - інвалід І групи, значення своїх дій не розуміла. У теперішній час відповідачі проживають у спірній квартирі, комунальні послуги не сплачують, наявність родинних зв'язків не є підставою для проживання в квартирі. Зазначив, що протягом останніх років відповідачі не надають [PERSON] можливості проживати в спірній квартирі, змінили там замки. Крім того, [PERSON] не надавала згоди на їх вселення до спірної квартири. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що [PERSON] - його баба, він не чинить перешкод у користуванні власністю, натомість бажає спілкуватися та піклуватися про неї, але [PERSON] чинить їм перешкоди. Зазначив, що домовленості між ним та бабусею щодо проживання в спірній квартирі не існує, оскільки вони мають повне право там проживати. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] (договір про надання правової допомоги від 13.05.2014 року), в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснив, що відповідачі не чинять перешкод у користуванні власністю [PERSON] Відповідачі - її внуки, члени її сім'ї, іншого житла не мають, тому вважає вимоги позивача безпідставними, у задоволенні позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло №60, виданого 07.10.1997р. Управлінням житлово-комунального господарства виконком Криворізької міської ради за розпорядженням №106 від 01.07.1997 замість свідоцтва про прав власності на житло №1576 від 18.03.1994 p., виданого згідно з розпорядженням від 21.01.1994 № Дз 164 належала квартира [ADDRESS] / а.с. 5,6/. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10.07.2008 року [PERSON] визнано недієздатною та її опікуном призначено [PERSON] /а.с. 18-20/. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 26.10.1999року подарувала спірну квартиру своїй дочці - [PERSON], а [PERSON] 11.05.2012 року подарувала зазначену квартиру своїм синам - [PERSON] та [PERSON] /а.с.7-9,14-16/. У подальшому, договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 26.10.1999р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 26.10.1999р. приватним нотаріусом Криворізького міського округу [PERSON], зареєстр. в реєстрі за № 10300, та договір дарування цієї ж квартири, укладений 11.05.2012р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] в реєстрі за № 747 рішеннями Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14.06.2012 року та 11.06.2013 року відповідно - визнано недійсними. Рішення оскаржені, залишені без змін ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області, набрали законної сили /а.с.7-17,22-23/. На момент розгляду справи сторонами не представлено доказів оскарження вказаних судових рішень в касаційному порядку, відкриття касаційного провадження, клопотань про витребування справ із архіву для огляду сторонами не заявлено. На теперішній час, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18374406 від 27 лютого 2014 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] /а.с.7/ Під час перебування спірної квартири у власності [PERSON] в ній 14.12.2010 p. були зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка після смерті 12.06.2012 року була знята з реєстраційного обліку 31.08.2012 року, що підтверджується довідкою КП «ЖЕО № 8» № 315 від 27.03.2014 р. /а.с. 24/, довідками Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби «Новаком» № 105 від 18.08.2011 р. та № 62 від 27.03.2014 p. /а.с.32,33/. На момент розгляду справи у квартирі [ADDRESS], на реєстраційному обліку станом на день розгляду справи перебувають: [PERSON], 1931 р. н. (власник), [PERSON] 1986 р. н., [PERSON], 1991 р.н., що підтверджується довідкою №315 КП „ЖЕО №8" від 27.03.2014 року /а.с. 24/. Позивач [PERSON] змушена мешкати у своєї дочки [PERSON] за адресою: [ADDRESS], через те, що у її власній квартирі оселилися відповідачі, змінили замки та не бажають добровільно звільнити помешкання, що встановлено в судовому засіданні та не заперечується відповідачем [PERSON], оскільки останній вважає, що має право проживати в квартирі як онук [PERSON]. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника і місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За ч.1 ст.405 ЦК України ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є внуками позивача [PERSON], що підтверджується наявними у справі доказами / а.с.65,68,69/ Відповідно до ст. 317-319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено судом, [PERSON] 26.10.1999 року подарувала спірну квартиру своїй дочці - [PERSON], у подальшому за життя [PERSON] 11.05.2012 року подарувала зазначену квартиру своїм синам - [PERSON] та [PERSON] Однак, вказані договори у судовому порядку визнано недійсними, у зв"язку з чим [PERSON] повернула у свою власність квартиру. /а.с.7-17,22-23/. Згідно з ст. 216 ЦК УКраїни, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, мають обов'язкову силу для осіб, які брали участі у справі. ЦПК України закріплює презумпцію правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як встановлено судом, єдиним та законим власником спірної квартири є [PERSON] Відповідачі не мають права власності, а отже й право володіння спірною квартирою. При вирішенні заявленого позову, суд вважає, що в даному випадку слід розмежовувати правовідносини, які виникли між власником спірної квартири ([PERSON]) та попередніми власниками житла ([PERSON], [PERSON], [PERSON]). Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Таким чином, у зв'язку з визнанням судом недійсним договорів дарування, за яким [PERSON], а у подальшому [PERSON] та [PERSON] було набуто спірну квартиру, вони втратили право власності на квартиру. Оскільки житлові права членів сім'ї власника квартири є похідними від прав власника цієї квартири, то припинення права власності особи на квартиру відповідно припиняє і право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Отже відповідачі втратили будь-які права на користування житлом у спірній квартирі з поверненням її у власність позивачки [PERSON], яка не надавала згоди на вселення відповідачів, тому вони вважаються особами, які самоправно зайняли жиле приміщення. Позивач [PERSON] є інвалідом І групи та потребує стороннього догляду /а.с.31,58/ і як хвора людина похилого віку - спокійного життя. Але маючи свою житлову площу - окрему квартиру, змушена проживати у дочки, оскільки в її квартирі проживають відповідачі. Суд також враховує, що відповідачі, мешкаючи у квартирі позивача, не сплачують комунальні послуги, у зв'язку з чим станом на 01.03.2014 року утворилася заборгованість в сумі 16562,89 грн. /а.с.73/, яку має сплачувати позивач. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Судом встановлено, що на момент прописки відповідачів у спірній квартирі, [PERSON] у встановленому законом порядку була визнана недієздатною, та їй було призначено опікуна [PERSON] /а.с. 18-21/. Відповідачі зареєстровані в спірній квартирі як члени сім"ї [PERSON] - попередньої власниці спірної квартири за договрорм, який визнано недійсним. Разом з тим, в силу ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Однак, з моменту набрання чинності рішення суду про визнання додговорів дарування спірної квартири, а саме квартири [ADDRESS], укладених 26.10.1999р. між [PERSON] та [PERSON], зареєстр. в реєстрі за № 10300 та 11.05.2012р. між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], зареєстр. в реєстрі за № 747 недійсними, відповідачі продовжують проживати в квартирі, що свідчить про наявність об"єктивних перешкод в користуванні власністю для [PERSON] Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому, [PERSON] як єдиний і законний власник спірної квартири не надавала і не надає письмової згоди на реєстрацію та проживання відповідачів у своїй квартирі, та не має можливості проживати в своїй квартирі у зв"язку з проживанням в ній відповідачів. Частиною 3 статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Оскільки, відповідачі проживають в спірній квартирі без відповідних правових підстав, суд вважає їх такими, що самоправно займають житлове приміщення, належне на праві приватної власності [PERSON], а отже підлягають виселенню. Крім того, згідно довідки КРП «БРТІ м. Євпаторія» №13Р/65-2 від 16.04.2013 року на підставі даних інвентаризаційної справи станом на 30.12.2012 року за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру в рівних долях, що знаходиться за адресою: АРК, [ADDRESS] /а.с. 72/. Суд вважає, що стороною позивача доведено, що позивач є власником квартири, відповідачі порушують її законне право володіння, користування та розпорядження квартирою, що не спростовано стороною відповідача. Враховуючи наведене, суд вважає, що є всі підстави усунути перешкоди [PERSON] у користуванні власною квартирою шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] та їх висення з спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення. Слід також зазначити, що відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 року за №1077 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, згідно підпункту 2 п. 3.1 даного Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є підставою для подальшого зняття відповідачів з реєстрації в цьому приміщенні. Позивач [PERSON] на підставі п.9 ст.5 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", як інвалід І групи, звільнена від сплати судового збору. Відповідно до положень ч. 2 ст.88 ЦПК України , якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому суд стягує з відповідачів на користь держави з кожного 121,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved