Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 29.10.2014 року позовні вимоги банку було задоволено частково. 25.11.2014 року відповідачем [PERSON] до суду подано заяву про скасування заочного рішення Виноградівського районного суду від 29.10.2014 року. Ухвалою Виноградівського районного суду від 12.12.2014 року заочне рішення суду від 29.10.2014 року було скасовано, справу призначено до судового розгляду. Позовні вимоги ПАТ КБ „ПриватБанк" мотивовано тим, що 20.07.2006 року позивач уклав з відповідачем кредитний договір № МКV0GK00006099, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 29225,00 Доларів США строком до 20.07.2021 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.07.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки № МКV0GK00006099, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 35,4 кв.м., що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 21.07.2006 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. за реєстром №1675, зареєстрованого в Виноградівському бюро технічної інвентаризації 21.07.2006 року за №151557752. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. за реєстровим №1741, на предмет іпотеки накладено обтяження у виді заборони його відчуження за №1742-381. Відповідач свої зобов'язання перед позивачем не виконав і тому склалася заборгованість. Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 07.05.2009 року за №2-571/09 звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказаний житловий будинок, шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») з укладенням від імені [PERSON] договору-купівлі продажу будь-яким способом. Рішення суду вступило в законну силу 08.06.2009 року. В подальшому, незважаючи на письмову вимогу позивача про звільнення житлового будинку - предмета іпотеки, відповідач добровільно не виселився із такого, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом та просить суд виселити з житлового будинку відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у ньому. Представник позивача належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з"явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Дидинська Б.М. належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, однак представник відповідача подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає та просить суд застосувати Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 11-16, 202, 509, 525, 526, 610, 614, 625, 629, 1054 ЦК України, цивільні зобов'язання, що виникають з договорів, повинні належно виконуватися; за загальним правилом, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається; особа здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, не завдаючи шкоди іншій особі; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. В судовому засіданні встановлено, що 20.07.2006 року позивач уклав з відповідачем кредитний договір № МКV0GK00006099, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 29225,00 Доларів США строком до 20.07.2021 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27.07.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки № МКV0GK00006099, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 35,4 кв.м., що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 21.07.2006 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. за реєстром №1675, зареєстрованого в Виноградівському бюро технічної інвентаризації 21.07.2006 року за №151557752. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. за реєстровим №1741, на предмет іпотеки накладено обтяження у виді заборони його відчуження за №1742-381. Відповідач свої зобов'язання перед позивачем не виконав і тому склалася заборгованість. Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 07.05.2009 року за №2-571/09 звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») з укладенням від імені [PERSON] договору-купівлі продажу будь-яким способом. Рішення суду вступило в законну силу 08.06.2009 року. Позивач в подальшому повідомив відповідача про необхідність виселення з будинку, що підтверджується реєстром поштових відправлень рекомендованих листів із повідомленням за № 2885 (а.с. 13-14) та повідомленням про вручення (а.с.15). При цьому, відповідач, незважаючи на письмову вимогу позивача про звільнення житлового будинку добровільно не виселився із вказаного будинку. У зв'язку з цим, позивач просив суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в житловому будинку в с. Букове, вул. Леніна, 127. Відповідач й надалі продовжує проживати в будинку, який є предметом іпотеки. Згідно ч.3 ст.109 ЖК УРСР та ст.40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У ч. 2-3 ст. 40 Закону України „Про іпотеку" законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять будинок у встановлений строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідачу відомо про винесення відносно нього рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та про необхідність виселитись з будинку, згідно до Рішення Виноградівського районного суду від 07.05.2009 року за №2-571/09, що стверджується його поясненнями, які містяться в заяві про перегляд заочного рішення від 25.11.2014 року. В той же час, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. З матеріалів справи вбачається, що відповідачу [PERSON] було надано кредит на купівлю нерухомості предмету іпотеки. З огляду на те, що вказаний будинок був придбаний за рахунок кредитних коштів, тому є всі передбачені законом підстави для виселення відповідача із вказаного будинку без надання йому іншого постійного житла. Вищевикладене відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постановах від 18.03. 2015 року, 24.06.2015 року, 02.09.2015 року по справах №6-39цс15, №6-447цс15, №6-1049цс15. За таких обставин, суд вважає, що вимога про виселення відповідача із житлового будинку є обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення. Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-V11 від 3 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Даний Закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склались між сторонами спору, оскільки позичальник [PERSON] одержав кредит в іноземній валюті, у забезпечення його виконання передав в іпотеку житловий будинок, загальна площа якого не перевищує 250 кв.м. Зазначений Закон прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Основною метою Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань. Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права, однак, рішення суду про виселення не підлягає виконанню протягом дії цього Закону. Що стосується вимоги банку про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку без надання іншого житла, суд вважає таку вимогу безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач пред'явивши вимогу про виселення мешканців будинку, не з'ясував коло цих осіб, не вказав їх відповідачами, в процесі розгляду не заявив клопотання в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України, про залучення їх до участі по справі як співвідповідачів. Тобто, в порушення ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог в частині виселення всіх мешканців з житлового будинку, тому в цій частині позову слід відмовити. У зв'язку із задоволенням пред'явлених до відповідача позовних вимог про виселення, з нього на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial