Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить в порядку захисту прав споживача визнати недійсним договір фінансового лізингу №01122, укладений між ним та ТОВ «Некст Авто» та стягнути кошти в сумі 46 000 гривень ТОВ «Некст Авто». Свої вимоги позивач мотивує тим, що в мережі інтернет на сайті ОЛХ він побачив об'яву про те, що відповідач продає трактор «Сінтай ХТ». 30 серпня 2018 року він звернувся до відповідача з метою придбання даного трактора вартістю 46 000 гривень. Представник даної компанії сказала йому сплатити вищевказані кошти на рахунок відповідача, зазначивши призначення платежу: «Авансовий платіж згідно договору №01122 від 30.08.2018 року». Після пред'явлення представнику відповідача квитанції про оплату, йому було надано договір фінансового лізингу на придбання трактора «МТЗ 80», згідно якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачеві) на строк та умовах, передбачених цим договором. Предмет договору мав бути переданий у користування лізингоодержувачу після внесення на поточний рахунок лізингодавя комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу та оплати різниці у разі зміни вартості предмету договору. На зауваження позивача, представник відповідача пояснила, що це типова форма договору і взяла в нього заяву про зміну марки трактора на «Сінтай». Відповідач повідомив позивача, що трактор буде доставлено на наступний день. Однак, через декілька днів, в телефонному режимі його повідомили, що не можуть доставити замовлений трактор, через існуючі в ньому пошкодження, що викликало в нього сумнів у доброчесності відповідача. 17.09.2018 він звернувся до відповідача із заявою про розірвання даного договору. Проте, відповіді від відповідача до цього часу так і не отримав. Згідно договору авансовий платіж складає частину від варсості предмета лізингу, розмір якого визначено у Додатку №1 договору, та становить 25% від вартості предмета лізингу. Договором фінансового лізингу передбачено комісію за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору. даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком предмету лізингу лізингоодержувачу. Розмір даної комісії становить 10% від вартості предмета лізингу. Також умовами договору передбачено комісію за передачу предмета лізингу - обов'язковий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу. Відповідно до договору всі планові платежі, які визначаються у Додатку№1 та Додатку №3 до данного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом євро до гривні на фактичну дату зарахування платежу. При цьому, вказних Додатків до договору додано не було. Відповідач не обгрунтував співмірності розміру комісії за організацію договору та комісії за передачу предмета лізингу і вартості виконаної послуги, а фактично це складання типової форми договору. Позивач вважає укладений договір фінансового лізингу недійсним на підставі ст.18 ЗУ «Про захист прав споживача», оскільки умови договору є несправедливими та такими, що ставлять позивача у невигідне становище. Також позивач зазначив, що договір лізингу є змішаним договором та містить в собі елементи договору найму та купівлі-продажу транспортного засобу, а згідно ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки оспорюваний договір не посвідчений нотаріально, він є недійсним на підставі ст.220 ЦК України. Відповідач відзив до суду не подав, а тому суд ухвалює рішення на підставі доказів наданих позивачем. З'ясувавши обставини справи і дослідивши докази суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 30 серпня 2018 року між позивачем та ТОВ «Некст Авто» був укладений договір фінансового лізингу №01122, згідно якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачеві) на строк та умовах, передбачених цим договором (а.с.9-16). Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, а в ч.1 ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 1.7 договору, предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор марки МТЗ 80.1.26, привід 4х2 (а.с.9). На виконання умов даного договору позивач згідно квитанції №0.0.1121275478.1 від 30.08.2018 вніс кошти в сумі 46 000 гривень на рахунок ТОВ «Некст Авто» (а.с.17). Відповідно до п. 8.2 договору, попередні розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмету лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 313, 97 Євро, що еквівалентно 10329, 62 гривень. У випадку зміни вартості предмета лізингу на момент його придбання лізингоодержувачу, сторони зобов'язані підписати новий Додаток №1 до даного договору, виходячи з остаточної вартості. Проте, суду не надано доказів того, що було складено цей Додаток№1 до договору (а.с.14 зворот). Відповідно до п. 6.5 договору всі платежі, які визначаються у Додатку №1 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим договором (а.с.14). Відповідно до п.7.2 авансовий платіж складає 25% від вартості предмету лізингу (а.с.14). Відповідно до п. 4.1 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів, починаючи з наступного дня з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісія за організацію договору, авансового платежу, у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.7.4 даного договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.6 даного договору, комісії за передачу предмета лізингу (а.с.13 зворот). Зважаючи на те, що відповідач не реалізував позивачу транспортний засіб - трактор «Сінта ХТ» в обумовлений строк, позивачем 17.09.2018 було направлено на адресу відповідача лист про повернення сплачених коштів (а.с.18). Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч.1 та ч.5 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч.2 п.7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовуює наслідки недійсності нікчемного правочину. Як встановлено судом, договір №01122, укладений 30.08.2018 між позивачем та ТОВ «Сінтай ХТ», який за своєю сутністю є договором фінансового лізингу, нотаріально посвідчено не було, повного виконання договору не відбулось, з огляду на обставини зазначені у позові та встановлені судом, у позивача одразу після укладення спірного договору та оплати 25 % вартості предмета лізингу, виникли обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача. Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача коштів сплачених ним за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності нікчемного правочину вона підлягає задоволенню з огляду на вимоги ст. 216 ЦК України. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою даний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки договір фінансового лізінгу №01122 укладений між [PERSON] та ТОВ "НЕКСТ АВТО" від 30 серпня 2018 року нотаріально не посвідчений, він являеться нікчемним, а тому не може бути визнаний недійсним в судовому порядку. Вказана правова позиція викладена в постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справах № 6-65цс16, № 6-3020цс15. Враховуючи вище викладене, аналізуючи докази, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 46000 гривень підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав. Статтею 5 ЗУ «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому в ст.5 ЗУ «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. За основу приймається те, що ст.5 ЗУ «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про судовий збір» у ч. З ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів») слова «державного мита» замінені словами «судового збору». Отже, при прийнятті ЗУ «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору. Що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верхового Суду від 21.03.2018 року у справі №761/24881/16-ц. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору , судові витрати необхідно стягнути з відповідача у відповідності до ч.6 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням ст..2 ч.1 п.1.1.2 ЗУ " Про судовий збір» , що становить 704,8 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial