Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], приватний виконавець Полтавського виконавчого органу [PERSON] ,про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання, посилаючись на те, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» було укладено договір споживчого кредитування б/н від 08.09.2014 року. 23 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було здійснено виконавчий напис №4343 про стягнення з Позивача заборгованості за кредитним договором № GP-6749123 від 08/09/2014 року на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (надалі - Відповідач) у сумі 29\~735,79 гривень, з них: 9661,39 грн. прострочена заборгованість за комісією, 3182,15 грн. прострочена заборгованість за процентами, 1647,13 грн. строкова заборгованість за сумою кредиту, 44,67 гривень строкова заборгованість за комісією, 2,52 гривень строкова заборгованість за процентами, 430 гривень оплата послуг нотаріуса. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва [PERSON] було відкрито виконавче провадження №57970872 від 14.01.2019 року про стягнення заборгованості. Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис нотаріуса було здійснено із грубим порушенням норм чинного законодавства, із підстав які порушують норми чинного законодавства, а тому виконавчий напис № 4343 від 23.05.2018 року має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню із наступних підстав: Відповідно до норм ст. ст.11, 525, 629\~ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст.\~87\~Закону України\~«Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Відповідно до п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Згідно із п. 3.5. глави 16 вищевказаного Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. У відповідності до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться від 29 червня 1999 р. № 1172 у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) не передбачено можливості вчинення виконавчих написів на кредитних договорах, які нотаріально не посвідчені. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 « Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», не скасовує і не помякшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. З огляду на наведене, положення розділу 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» не може застосовуватись до кредитного договору, що укладений між Позивачем та Відповідачем 08 вересня 2014 року. У звязку із вищевикладеним, виконавчий напис № 4343 від 23.05.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] підлягає визнанню судом таким, що не підлягає примусовому виконанню. Враховуючи правову природу виконавчого напису, останній може бути вчинений виключно при безспірності суми стягнення. Однак, Позивач не визнає суму стягнення, яка зазначена у оспорюваному виконавчому напису, вважає, що всі суми не відповідають дійсним обставинам справи, а тому виконавчий напис має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню. Так, відповідно до тексту виконавчого напису, стягненню підлягає сума у сумі 29\~735,79 гривень, з них: 9661,39 грн. прострочена заборгованість за комісією, 3182,15 грн. прострочена заборгованість за процентами, 1647,13 грн. строкова заборгованість за сумою кредиту, 44,67 гривень строкова заборгованість за комісією, 2,52 гривень строкова заборгованість за процентами, 430 гривень оплата послуг нотаріуса. Позивач звертає увагу суду на те, що банк стягує з Позивача 9661,39 гривень простроченої заборгованості за комісією, однак при цьому текст самого договору не містить жодного посилання або жодного підтвердження за які саме послуги стягується комісія за користування кредитними коштами. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями\~частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення договору), договір, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками, є договором про надання споживчого кредиту; а отже, на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Виконавчим написом від 25.04.2018 року передбачено, що, крім загальної суми заборгованості, до стягнення підлягає відшкодування витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису\~на суму таких витрат. Відповідно до п. 11 ст.\~11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення Договору)\~якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача\~кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. Таким чином, стягнення з Позивача грошових коштів у сумі 430,00 гривень плати за вчинення виконавчого напису суперечить положенню п. 11 ст.\~11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення Договору). У звязку із вищевикладеним, Позивач вважає, що вказаний виконавчий напис суперечить чинному законодавству, і відповідно є таким, що не підлягає виконанню. В судове засідання позивач не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та прохала його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату та час розгляду справи. Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] та приватний виконавець виконавчого округу міста Києва [PERSON] в судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріли справи, вважає що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» було укладено договір споживчого кредитування б/н від 08.09.2014 року. 23 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було здійснено виконавчий напис №4343 про стягнення з Позивача заборгованості за кредитним договором № GP-6749123 від 08/09/2014 року на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (надалі - Відповідач) у сумі 29\~735,79 гривень, з них: 9661,39 грн. прострочена заборгованість за комісією, 3182,15 грн. прострочена заборгованість за процентами, 1647,13 грн. строкова заборгованість за сумою кредиту, 44,67 гривень строкова заборгованість за комісією, 2,52 гривень строкова заборгованість за процентами, 430 гривень оплата послуг нотаріуса. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва [PERSON] було відкрито виконавче провадження №57970872 від 14.01.2019 року про стягнення заборгованості. Відповідно до норм ст. ст.11, 525, 629\~ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст.\~87\~Закону України\~«Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Відповідно до п. 1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Згідно із п. 3.5. глави 16 вище вказаного Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. У відповідності до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться від 29 червня 1999 р. № 1172 у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) не передбачено можливості вчинення виконавчих написів на кредитних договорах, які нотаріально не посвідчені. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 « Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», не скасовує і не помякшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. З огляду на наведене, положення розділу 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» не може застосовуватись до кредитного договору, що укладений між Позивачем та Відповідачем 08 вересня 2014 року. У звязку із вище викладеним, виконавчий напис № 4343 від 23.05.2018 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] підлягає визнанню судом таким, що не підлягає примусовому виконанню. Враховуючи правову природу виконавчого напису, останній може бути вчинений виключно при безспірності суми стягнення. Однак, Позивач не визнає суму стягнення, яка зазначена у оспорюваному виконавчому напису, вважає, що всі суми не відповідають дійсним обставинам справи, а тому виконавчий напис має бути визнаним таким, що не підлягає виконанню. Так, відповідно до тексту виконавчого напису, стягненню підлягає сума 29\~735,79 гривень, з них: 9661,39 грн. прострочена заборгованість за комісією, 3182,15 грн. прострочена заборгованість за процентами, 1647,13 грн. строкова заборгованість за сумою кредиту, 44,67 гривень строкова заборгованість за комісією, 2,52 гривень строкова заборгованість за процентами, 430 гривень оплата послуг нотаріуса. Так суд звертає увагу на те, що банк стягує з Позивача 9661,39 гривень простроченої заборгованості за комісією, однак при цьому текст самого договору не містить жодного посилання або жодного підтвердження за які саме послуги стягується комісія за користування кредитними коштами. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 26 червня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями\~частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення договору), договір, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками, є договором про надання споживчого кредиту; а отже, на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Виконавчим написом від 25.04.2018 року передбачено, що, крім загальної суми заборгованості, до стягнення підлягає відшкодування витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису\~на суму таких витрат. Відповідно до п. 11 ст.\~11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення Договору)\~якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача\~кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. Таким чином, стягнення з Позивача грошових коштів у сумі 430,00 гривень плати за вчинення виконавчого напису суперечить положенню п. 11 ст.\~11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції чинній на момент укладення Договору). Статтею 4 ЦПК України встановлено право кожної особи на звернення до суду для захисту своїх порушених, не визнаних чи оспорюваних прав свобод, чи законних інтересів. Статтею 19 ЦПК України, встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідач надав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON] кредитний договір б/н від 08.09.2014р. укладений між позивачкою та ПАТ «Перший український міжнародний банк», за яким зазначив себе стягувачем, за родом правовідносин між сторонами Договору, даний Договір є Договором між споживачем та надавачем послуг. Правовідносини між сторонами додатково регулюються нормами Закону України "Про захист прав споживачів". Частиною 1 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено право споживача на судовий захист прав, передбачених законодавством. Зокрема преамбулою Закону України "Про захист прав споживачів" визначено цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 1 цього Закону визначено сферу його дії, цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Статтею 2 цього Закону визначено норми законодавства що регулює правовідносини між споживачем та надавачем послуг,зокрема законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно- правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Таким чином Закон України "Про захист прав споживачів" є спеціальним законом, яким визначено врегулювання правовідносин за порушення норм Закону, та механізм захисту прав споживачів. Згідно ч.1ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1Закону України від 02 вересня 1993року «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» визначено що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно Розділу 2 глави 16 п.3.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженого постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 р. передбачено, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Відповідно до пункту 2 Переліку для одержання виконавчого напису з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, можна зробити висновок, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на викладене та з урахуванням приписів статей15,16,18 ЦК України, статей50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, в основі вчинення вказаної нотаріальної дії лежить факт безспірності наявної заборгованості. Відповідно до п.2.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 р. № 296/5, визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Отже, виконавчий напис може бути виданий лише за умови, що банком нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості та за наявності доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень. З наявних документів в матеріалах справи, не встановлено, що ПАТ «Перший український міжнародний банк» було направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом, на адресу [PERSON], у звязку з чим позивач була позбавлена можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги ПАТ «Перший український міжнародний банк», або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, предявленої до стягнення. Таким чином, [PERSON] не отримувала вимоги про можливе стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Нотаріусом, в свою чергу, не було перевірено отримання її позивачем, що унеможливило подання останнім нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису або письмової згоди. На думку суду, у даному випадку, приватний нотаріус не перевірив наявність доказів належного направлення та отримання позивачем (боржником) письмової вимоги про усунення порушень, що призвело до порушення процедури вчинення напису, передбаченої пунктом 2.3. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримував від банку та від позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у написі, є безспірними. Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, чим порушив нормист.88 Закону України «Про нотаріат», п.284 Інструкції та п.1 Переліку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а тому виконавчий напис нотаріуса № 4343 від 23.05.2018 року було здійснено із порушенням норм чинного законодавства, а тому він є таким, що не підлягає виконання.

Outcome: approved