Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Пачева Ірина Іванівна, приватний нотаріус Дучко Вероніка Миколаївна, Приватний нотаріус Пепеляшкова Анастасія Олексіївна, про визнання недійсними договорів дарування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням апеляційного суду Одеській області від 19.02.2015 року у справі № 522/29633/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1920612,87 гривен в еквіваленті 71691,41 доларів США по курсу НБУ станом на 19.02.2015 року 26,79 за 1 долар США. Станом на теперішній час рішення суду боржником не виконано. Навпаки, [PERSON] здійснюються усі можливі свідомі дії, спрямовані на ухилення від виконання рішення суду. 19 лютого 2015 року під час проголошення рішення суду по справі № 522/29633/13-ц [PERSON] та його представник були присутні у судовому засідання. Тобто [PERSON] достеменно відомо станом на 19.02.2015 року про стягнення з нього боргу на користь Рамадинової у сумі 1920612,87 грн. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу державних виконавців, а саме старшого державного виконавця другого приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Долинського М.М. в рамках виконавчого провадження, вбачається, що за [PERSON] , на момент набрання законної сили рішенням суду було зареєстровано 2 об`єкта нерухомого майна, а саме: -квартира під [ADDRESS] - [ADDRESS] . 21 лютого 2015 року, тобто через 2 дні після набрання законної сили вищезазначеним рішенням суду, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою Іриною Іванівною посвідчено договір дарування № 403, укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] , згідно з яким [PERSON] подарував [PERSON] об`єкт нерухомості - квартиру під [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 238498651101). 16 березня 2015 року, тобто через 25 днів після набрання законної сили рішенням про стягнення боргу, приватним нотаріусом Іванівського районного нотаріального округу Дучко Веронікою Миколаївною посвідчено договір дарування №207, укладений дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] , згідно з яким шов В.А. подарував [PERSON] об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] . Тобто, обидва об`єкта було подаровано [PERSON] ІПН [NUMBER] , яка є матір`ю відповідача. 19 березня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Пепеляшковою Анастасією Олексівною посвідчено договір дарування № 609, укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] , згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] , об`єкт нерухомості - квартиру під [ADDRESS] . [PERSON] ІПН:[NUMBER] є рідною сестрою [PERSON] В подальшому, через 12 днів, після укладення вищезазначеного договору дарування, ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси за позовом [PERSON] до [PERSON] відкрите провадження у цивільній справі №523/4412/16- п. Підставою для звернення [PERSON] до суду став факт нібито надання [PERSON] на підставі розписки своїй дочці [PERSON], позики в розмірі 2240000,00 грн., яку та не повернула вчасно. 15.04.2016 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/4412/16-ц від 04.04.2016 вжито заходи по забезпеченню позову про стягнення боргу, а саме: до вирішення справи по суті, в межах позовних вимог у розмірі 2240918,03 гривень, накладено арешт на квартиру під [ADDRESS] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.05.2016 року у :праві № 523/4412/16-ц стягнуто з [PERSON] (сестра боржника) на користь [PERSON] (мати боржника) суму в розмірі 2 240 918,03 гривень, з них: 2 240 100,00 гривень сума боргу; 918,03 гривень 3% річних. 24.05.2015 року зазначене рішення суду набрало законної сили, відповідно апеляційна скарга на зазначене рішення суду відповідачкою не подавалась. Разом з тим, за результатами пошуку в автоматизованій системі виконавчого провадження Міністерства Юстиції України встановлено, що виконавче провадження задля виконання зазначеного рішення суду не відкривалось. Сукупність вищезазначених дій цивільно-правового характеру родичів: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які в деяких випадках носять алогічний характер та вчинені безпосередньо після того, як [PERSON] стало відомо про набрання чинності рішення суду про стягнення з нього на користь [PERSON] грошових коштів, на мою думку вказують на вчинення їх не з метою настання відповідних правових наслідків, а лише для унеможливлення дії, спрямованих на виконання рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] Тобто [PERSON] , відчужуючи належне йому на праві власності рухоме майно своїй матері [PERSON] , а та в подальшому своїй дочці-рідній сестрі [PERSON] були обізнані про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь [PERSON] , отже, могли передбачити негативні слідки для [PERSON] у випадку виконання судового рішення шляхом повернення стягнення на це нерухоме майно. Позивач просила суд визнати недійсним договір дарування № 403 від 21.02.2015 року; визнати недійсним договір дарування № 207 від 16.03.2015 року; визнати недійсним договір дарування № 609 від 19.03.2016 року; В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] заперечував у задоволенні позову. Наполягав, що у судовому засіданні в Апеляційному суді, за рішенням якого з нього стягнуті кошти він не був присутнім, що підтверджується змістом рішення. На засіданні був присутній адвокат, але останній не повідомив про результат розгляду справи. Також [PERSON] пояснив, що у зв`язку з працею він планував виїзд на постійне місце проживання до США, тому передав все належне йому майно матері. Звернув увагу, що в смт Петрівка подарував матері не всю квартиру, а 1/3 частки, що йому належала. У зв`язку з тим, що інші частки належать матері, вказав на сумнівність можливості виділення цієї частини та звернення на неї стягнення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з причин їх необґрунтованості та безпідставності, заперечувала проти задоволення позову. Надав суду відзив на позовну заяву в якому посилається на те, що в листопаді - грудні 1999 року відповідач на підставах договорів купівлі-продажу придбав на праві особистої власності комунальну квартиру [ADDRESS] , загальної площею 161,6 кв.м., житловою площею 99,9 кв.м. вартістю 159075,0 грн. що було еквіваленту 31500,0 доларів США і зареєстрував у ОМБТІ та РОН. Заслухавши учасників судового процесу, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом про визнання трьох договорів дарування недійсними, а саме: -договору дарування укладеного 21.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. квартири [ADDRESS] ; -договору дарування укладеного 16.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Дучко В.М. 1/3 квартири [ADDRESS] ; -договору дарування укладеного 19.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пепеляшковою А.О. квартири [ADDRESS] . В якості підстави позову позивач вказує фіктивність правочину, у зв`язку із бажанням [PERSON] уникнути відповідальність по стягненню з нього грошових коштів за рішенням суду від 19.02.15р. по справі №522/29633/13-ц. Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. За своєю природою фіктивний правочин вчиняється його сторонами без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов`язків, тобто "про людське око", знаючи, що він не буде виконаний. Особа, яка звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. Обов`язок по доказуванню обставин, викладених у позові лежить саме на позивачі. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що в разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала батькові [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу з 2013 року. З пояснень відповідачів слідує, що спірну квартиру батько обіцяв залишити своєї доньці, оскільки його син [PERSON] був заможною людиною та у нерухомості не потребував. Але, несподівано для всіх батько у 2013 році вирішив подарувати її [PERSON] , який залишив все свої майно колишній дружині - позивачці по справі, а сам залишився без житла. Смуток прийшлося з`їхати з цієї квартири, оскільки до неї в`їхав [PERSON] , який потребував у житлі. У судовому засіданні по цієї справі від 11.03.2019 року [PERSON] надавав свої пояснення щодо обставин набуття прав власності на спірне майно та обставин і причин відчуження цього майна. На питання суду чому саме відчуження квартири відбулося через кілька днів після ухвалення рішенням Апеляційним судом Одеської області від 19.02.15р. по справі №522/29633/13-ц та як він може пояснити таке співпадіння. [PERSON] відповів, що дарування матері квартири пов`язано із його від`їздом на ПМЖ до іншої країни. Про саме рішення [PERSON] дізнався лише з телефонної розмови з представником у березні 2015р., оскільки представник завірив [PERSON] в тому, що справу вони «вийграють на 100%». Участі у судових засіданнях в апеляційному суді [PERSON] не приймав, про що свідчить саме рішення апеляційної інстанції від 19.02.2015р. (а.с.10). А тому він не міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення. Відповідач [PERSON] пояснив, що будучі моряком з офіцерським званням, він отримав пропозицію працевлаштуватися за кордоном у головному офісі судовласника у зв`язку із чим він мав переїхати на постійне місце мешкання до іншої країни. Готуючись до від`їзду він відчужив усе своє майно на користь своєї матері - [PERSON] , оскільки не планував повертатися до України. Дітей своїх він намерювався забрати після свого переїзду, вважаючи що США та Канада будуть кращими країнами для їх майбутнього. Як пояснив [PERSON] у 2016 році йому ухвалою Апеляційного суду Одеської області було заборонено виїзжати за кордон. Відповідач [PERSON] прийняла дарунок, яким через рік розпорядилася на користь своєї доньки - [PERSON] Як пояснював сам [PERSON] у судовому засіданні це йому було не до вподоби. Сама ж [PERSON] у відзиві посилалася на те, що спірна квартира [ADDRESS] мала достатися їй від батька. А тому дарування спірної квартири братові, погіршило стосунки між братом та сестрою. Відповідач [PERSON] прийняла дарунок, почала володіти та користуватися своєю власністю. Новий власник вчинила відповідні дії, які свідчать про реальність договору - отримала ключи, правовстановлюючі документи і технічну документацію, вселилася в цю квартиру із своєю родиною та зареєструвалася за цим місцем мешкання разом із дитиною, несе витрати на її утримання. А пізніше відповідачка почала здавати спірну квартиру в оренду та отримувати за неї кошти та сплачувати податок з прибутку. На підтвердження чого суду були надані завірені копії доказів, які суд прийняв та дослідив: -Відповідь на запит адвоката голови ОСМД Вольським В.О., яка підтверджує вчинення [PERSON] дій, які властиві власнику майна від 28.03.2019р. -Копії квитанцій про сплату витрат на комунальні послуги, які здійснені відповідачкою за різні періоди. Судом прийняті квитанції за 2019рік. Звертаю увагу, що рахунки виписані на попередніх власників - [PERSON] , [PERSON] -Договір оренди квартири [ADDRESS] від 10.01.2019р. із [PERSON] копія паспорту орендаря, акт приймання-передачі від 10.01.2019р. -Податкову декларацію про майновий стан. -Копії квитанцій про сплату податку за отримання прибутку від сдачі в оренду майна. Відповідно до п.4.5 договору дарування від 21.02.2015р. укладеного між [PERSON] та [PERSON] , сторони свідчать про те, що укладений ними договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Згідно з п.5 договору дарування від 19.03.2016р. укладеного між [PERSON] та [PERSON] , сторони свідчать про те, що спірна квартира під арештом або у спорі не перебувала. В пункті 11 договору передбачено перехід права власності у обдарованої з моменту прийняття дару та у порядку передбаченому ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналізуючи ст.11,203,204,234,328,638,717,722 ЦК України, фіктивність правочину тобто укладення угоди без наміру сторін створити правові наслідки має довести позивачка. При цьому, довести необхідно умисні дії обох сторін по двом договорам - що сторони за двома оскаржуваними договорами укладали їх для виду та без наміру створити правові наслідки. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження стверджуваних обставин. Сторона відповідача надала докази, які спростовують доводи позивачки. Сам факт перебування у родинних стосунках сторін договору не має будь-якого правового значення. В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини; Законодавець виділяє ряд вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, ст.203 ЦК України передбачає 6 пунктів, яким має відповідати правочин: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із пу справі якаравочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тільки власник майна має право розпоряджатися ним на власний розсуд, у тому числі й укладати договір дарування цього майна. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За змістом ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов`язків. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Згідно з ч. І ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України). Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Частиною 4 ст.722 ЦК України, прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Законодавець покладає обов`язок на позивача, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. При цьому відсутність вказаного наміру має буди в двох сторін договору. Якщо один учасник бажав настання цих наслідків, а іншій ні, то вказаний договір вже не може бути визнаний фіктивним. Разом з тим, оскільки в силу положень ст. 717, 722 ЦК України, дарунок прийнятий обдарованою особою, яка отримала документи що посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка, визнання договору недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України вимагає доведення відсутності настання реальних наслідків. Судова практика по застосуванню ст. 234 ЦК України: Постанова Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16 (судді: Охрімчук Л.І., Гуменюка В.І., Лященко Н.П., Романюка Я.М., Сімоненко В.М), в якої висловлена правова позиція касаційної інстанції. Так, колегія зробила наступні висновки: «Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин. знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Суди встановили, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. Установивши ці обставини, суди не надали належної оцінки тому, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, та не перевірили, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном». Постанова Верховного Суду від 14.02.2018р. за справою №667/9350/15-ц провадження 61-3216 св 18 (головуючий Луспеник Д.Д.) по застосуванню ст.234 ЦК України по аналогічній справі з однаковими обставинами: відчуження майна за наявності рішень суду про стягнення, існування виконавчого провадження. Судами було відмовлено у визнанні недійсними договору дарування з підстав фіктивності. Залишаючи в силі рішення суду 1 та 2 інстанції, касаційний суд зробив такі висновки. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину поронами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких й на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без Законодавець покладає обов`язок на позивача, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину. При цьому відсутність вказаного наміру має буди в двох сторін договору. Якщо один учасник бажав настання цих наслідків, а іншій ні, то вказаний договір вже не може бути визнаний фіктивним. Разом з тим, оскільки в силу положень ст. 717, 722 ЦК України, дарунок прийнятий обдарованою особою, яка отримала документи що посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка, визнання договору недійсним на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України вимагає доведення відсутності настання реальних наслідків". Постановою ВС від 27.03.2019 року справа № 639/10106/15-ц. Особа по справі вчинила ДТП 07.11.2014р., а 20.11.2014р. вчинила дарування нерухомості на користь дружини. Постраждала особа звернулася у 2015 р. із позовом про визнання правочину фіктивним з тих підстав, що відповідач уходив від звернення стягнення, оскільки був визнаний винним. Відмовляючи у задоволенні позову, суди послалися на відсутність доведення позивачем умислу всіх сторін правочину на укладення фіктивного правочину, а у разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14. Постановою ВС від 14.03.2018року справа № 363/502/15-ц по схожій справі, де рішенням апеляційного суду від 28.10.2013р. стягнуто борг, а 19.12.2013р. між відповідачем та третьою особою укладений договір дарування нерухомого майна. Відмовляючи в позові суди роблять висновок про недоведеність позивачем відсутності наміру у сторін оскаржуваного Договору створити юридичні наслідки. Та не доведеність умислу на вчинення фіктивного правочину з обох сторін, оскільки реєстрація права власності свідчить про реальність настання правових наслідків. Посилання на те, що оспорюваний правочин вчинений з метою ухилення від виконання рішення апеляційного суду не заслуговують на увагу, оскільки виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу було відкрито після укладення договору дарування." Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає посилання на те, що оспорюваний договір дарування був укладений з метою уникнення від цивільно-правових обовязків є необґрунтованим, та недоведеним відповідними доказами, тоді як за ст.ст.12,81, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З договору дарування вбачається, що нотаріусом було розяснено сторонам зміст ст.ст.182,203, 2136, 229, 230, 233, та ст.334,717 ЦК України, та те, що зміст договору та відповідні статті, зазначені у договорі, сторонам зрозумілі і незясованих питань у них немає. Оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження умов фіктивності оспорюваного правочину, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання його недійсним. Крім того, позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення його прав та законних інтересів у зв`язку з укладеним договором, в якому позивач не є стороною. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Пачева Ірина Іванівна, приватний нотаріус Дучко Вероніка Миколаївна, Приватний нотаріус Пепеляшкова Анастасія Олексіївна, про визнання недійсними договорів дарування є безпідставними, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed