Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулась з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] ), Комунального некомерційного підприємства "Ірпінський міський центр первинної медико-санітарної допомоги" Ірпінської міської ради Київської області (далі - КНП «Ірпінський міський центр ПМСД») про захист прав споживача. Свої вимоги мотивує тим, що 31 грудня 2019 року вона звернулася до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 2, за адресою: м. Ірпінь, вул. Северинівська, 105К. Черговим лікарем на прийомі був сімейний лікар - [PERSON] , інших лікарів на прийомі не було. Лікар оглянула позивача та поставила діагноз - вітряна віспа - контагіозне вірусне захворювання з групи герпесвірусних інфекцій і у зв`язку з тим, що у позивача не укладена декларація відмовила їй в подальшому прийомі та у видачі листка непрацездатності. Тому позивач була змушена 02 січня 2020 року звернутися до лікаря - інфекціоніста Ірпінської міської поліклініки Комунального закладу «Ірпінська центральна міська лікарня» Ірпінської міської ради Київської області, який призначив лікування та відкрив лист непрацездатності з 02.01.2020 року по 15 січня 2020 року. Вказує про те, що 15 січня 2020 позивач звернулась зі скаргою до головного лікаря КНП «Ірпінський міський центр ПМСД» [PERSON] (далі - [PERSON] ) на дії сімейного лікаря [PERSON] в частині відмови у видачі листка непрацездатності. На скаргу позивач отримала відповідь про те, що позивач відмовилась укладати декларацію з [PERSON] , і тим саме позбавила себе права отримати лікарняний листок, а також, що в діях [PERSON] протиправних дій не виявлено. Позивач наголошує, що жодним законом України не передбачено, що лікарняний лист може відкрити лише лікар, з яким укладено декларацію, а не лікар, який встановив діагноз, в конкретній ситуації - на прийомі був черговий лікар, і єдиний на усю амбулаторію, можливості з цим лікарем укласти декларацію не було, так як був ліміт, а з іншим не було можливості, так як це робиться особисто на прийомі у лікаря. Звертає увагу на те, що особа самостійно вибирає лікаря, а не через певні обставини, і ці обставини не є підставою для відмови у відкритті лікарняного листа у день прийому, а не після того як буде укладена декларація. Відтак, позивач просить визнати дії сімейного лікаря [PERSON] в частині відмови у видачі листка непрацездатності - протиправними. Зобов`язати головного лікаря КНП «Ірпінський міський центр ПМСД» [PERSON] розглянути питання про притягнення сімейного лікаря [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, до суду подавала відзив на позовну заяву, за змістом якого вказувала про те, що питання притягнення її до дисциплінарної відповідальності вже розглядалось, пояснення нею надавались, порушень дентології та медичної етики в її діях не вбачалось, медична допомога була надана в повному обсязі. Вказує про те, що нею як черговим лікарем було запропоновано позивачу укласти декларацію. Представник відповідача КНП «Ірпінський міський центр ПМСД» Ірпінської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився. До суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказали про те, що черговий лікар [PERSON] надала позивачу первинну медичну допомогу, проте, не відкрила лікарняний лист непрацездртності, оскільки, не була лікуючим лікарем пацієнтки, а тому порушень Інструкції № 455 з боку медичного працівника не відбулося, підтверджуючих документів щодо викладеного відповідач не надав. Крім того, зазначили, що правовідносин між позивачем та відповідачем КНП «Ірпінський міський центр ПМСД» Ірпінської міської ради Київської області не було і на сьогоднішній день немає. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом установлено, що 31.12.2019 [PERSON] звернулася до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини №2, за адресою: м Ірпінь, вул. Северинівська, 105К, з метою отримання первинної медичної допомоги у зв`язку з інфекційним захворюванням. Черговим лікарем [PERSON] було проведено огляд та поставлено діагноз. У видачі листка непрацездатності [PERSON] відмовлено. 02 січня 2020 року позивач звернулась до лікаря - інфекціоніста Ірпінської міської поліклініки Комунального закладу «Ірпінська центральна міська лікарня» Ірпінської міської ради Київської області, який призначив лікування та відкрив лист непрацездатності з 02.01.2020 року по 15 січня 2020 року, що стверджується копією листка непрацездатності серія АДТ № 251547. 15 січня 2020 [PERSON] звернулась зі скаргою до головного лікаря КНП «Ірпінський міський центр ПМСД» [PERSON] на дії сімейного лікаря [PERSON] в частині відмови у видачі листка непрацездатності. На скаргу позивач отримала відповідь про те, що позивач відмовилась укладати декларацію з [PERSON] , і тим саме позбавила себе право отримати лікарняний листок та в діях [PERSON] протиправних дій не виявлено, що стверджується копією відповіді на інформаційний запит № 143 від 07.02.2020 за підписом головного лікаря КНП «Ірпінський міський центр ПМСД» Ірпінської міської ради Київської області. Стаття 49 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності. Відповідно до ч. 1 ст. 284 ЦК України, фізична особа має право на надання їй медичної допомоги. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років і яка звернулася за наданням їй медичної допомоги, має право на вибір лікаря та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла чотирнадцяти років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. У невідкладних випадках, за наявності реальної загрози життю фізичної особи, медична допомога надається без згоди фізичної особи або її батьків (усиновлювачів), опікуна, піклувальника. Відповідно до ст. 4 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон), основними принципами охорони здоров`я в Україні є: визнання охорони здоров`я пріоритетним напрямом діяльності суспільства і держави, одним з головних чинників виживання та розвитку народу України; дотримання прав і свобод людини і громадянина в сфері охорони здоров`я та забезпечення пов`язаних з ними державних гарантій; гуманістична спрямованість, забезпечення пріоритету загальнолюдських цінностей над класовими, національними, груповими або індивідуальними інтересами, підвищений медико-соціальний захист найбільш вразливих верств населення; рівноправність громадян, демократизм і загальнодоступність медичної і реабілітаційної допомоги та інших послуг в сфері охорони здоров`я; відповідність завданням і рівню соціально-економічного та культурного розвитку суспільства, наукова обгрунтованість, матеріально-технічна і фінансова забезпеченість; орієнтація на сучасні стандарти здоров`я, медичної та реабілітаційної допомоги, поєднання вітчизняних традицій і досягнень із світовим досвідом в сфері охорони здоров`я; попереджувально-профілактичний характер, комплексний соціальний, екологічний, медичний та реабілітаційний підхід до охорони здоров`я; багатоукладність економіки охорони здоров`я і багатоканальність її фінансування, поєднання державних гарантій з демонополізацією та заохоченням підприємництва і конкуренції; децентралізація державного управління, розвиток самоврядування закладів та самостійності працівників охорони здоров`я на правовій і договірній основі. Згідно ст. 8 Закону, держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; третинна (високоспеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; паліативна допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Держава гарантує безоплатне надання медичної допомоги у державних та комунальних закладах охорони здоров`я за епідемічними показаннями. Закон також дає визначення поняттям: медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами; невідкладний стан людини - раптове погіршення фізичного або психічного здоров`я, яке становить пряму та невідворотну загрозу життю та здоров`ю людини або оточуючих її людей і виникає внаслідок хвороби, травми, отруєння або інших внутрішніх чи зовнішніх причин; пацієнт - фізична особа, яка звернулася за медичною допомогою та/або якій надається така допомога; послуга з медичного обслуговування населення (медична послуга) - послуга, що надається пацієнту закладом охорони здоров`я або фізичною особою - підприємцем, яка зареєстрована та одержала в установленому законом порядку ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, та оплачується її замовником. Замовником послуги з медичного обслуговування населення можуть бути держава, відповідні органи місцевого самоврядування, юридичні та фізичні особи, у тому числі пацієнт; Відповідно до ст. 34 Закону, лікуючий лікар - лікар закладу охорони здоров`я або лікар, який провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець і який надає медичну допомогу пацієнту в період його обстеження та лікування. Лікуючий лікар обирається пацієнтом або призначається йому в установленому цими Основами порядку. Обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Пацієнт вправі вимагати заміни лікаря. Лікар має право відмовитися від подальшого ведення пацієнта, якщо останній не виконує медичних приписів або правил внутрішнього розпорядку закладу охорони здоров`я, за умови, що це не загрожуватиме життю хворого і здоров`ю населення. Лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму. Нормативи навантаження лікуючих лікарів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно з ст. 351 Закону, первинна медична допомога - це медична допомога, що передбачає надання консультації, проведення діагностики та лікування найбільш поширених хвороб, травм, отруєнь, патологічних, фізіологічних (під час вагітності) станів, здійснення профілактичних заходів; направлення відповідно до медичних показань пацієнта, який не потребує екстреної медичної допомоги, для надання йому вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги; надання невідкладної медичної допомоги у разі розладу фізичного чи психічного здоров`я пацієнта, який не потребує екстреної, вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги. Надання первинної медичної допомоги забезпечують заклади охорони здоров`я та фізичні особи - підприємці, які одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку. Первинну медичну допомогу надають лікарі загальної практики - сімейні лікарі, лікарі інших спеціальностей, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, та інші медичні працівники, які працюють під їх керівництвом. Пацієнт має право обирати лікаря, який надає первинну медичну допомогу, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Первинна медична допомога надається безоплатно в закладах охорони здоров`я та фізичними особами - підприємцями, які одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, з якими головний розпорядник бюджетних коштів уклав договір про медичне обслуговування населення. Первинна медична допомога може надаватися в амбулаторних умовах або за місцем проживання (перебування) пацієнта у порядку, що визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Стаття 38 Закону передбачає, що кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров`я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування. Згідно ст. 41 Закону на період хвороби або реабілітації з тимчасовою втратою працездатності громадянам надається звільнення від роботи з виплатою у встановленому законодавством України порядку допомоги по соціальному страхуванню. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.03.2018 № 504 затверджено порядок надання первинної медичної допомоги (далі - Порядок, ПМД). Зокрема, згідно Порядку, перелік послуг з ПМД та організація їх надання, включає в себе надання невідкладної медичної допомоги у разі розладу фізичного чи психічного здоров`я пацієнтам, які у зв`язку з цим не потребують екстреної, вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги, здійснюється відповідно до режиму роботи надавача ПМД та годин прийому пацієнтів лікарем (командою) з надання ПМД. ПМД надається під час особистого прийому пацієнта за місцем надання ПМД. Рішення про надання ПМД за місцем проживання (перебування) пацієнта не може прийматися лише на підставі віддаленості його місця проживання (перебування) від місця надання ПМД та (або) відсутності у пацієнта коштів на проїзд до місця надання ПМД (пункт7 розділу ІІ Порядку). Відповідно до додатку 1 до Порядку надання первинної медичної допомоги до переліку медичних послуг з надання первинної медичної допомоги входить, окрім іншого, ведення первинної облікової документації, оформлення довідок, листків непрацездатності та направлень для проходження медикосоціальної експертизи, а також лікарських свідоцтв про смерть. Наказом МОЗ України від 19.03.2018 № 503 "Про затвердження Порядку вибору лікаря, який надає первинну медичну допомогу, та форми декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу", визначено, що пацієнт має право на отримання медичних послуг, пов`язаних з ПМД, у надавача ПМД з моменту подання йому Декларації та до її припинення. Порядок та умови видачі в медичних закладах документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, продовження та облік документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, контроль за правильністю їх видачі, тощо визначений інструкцією, яка затверджена наказом МОЗ України від 13.11.2001 р. № 455 «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» (далі - Інструкція). Порядок проведення експертизи тимчасової непрацездатності визначено Положенням про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженим наказом МОЗ України від 09.04.2008 р. № 189, яким передбачено рівні проведення експертизи тимчасової непрацездатності громадян. Згідно з пунктом 1.3.1 Інструкції (тут та надалі в редакції, чинній станом на 31.12.2019) листок непрацездатності видається громадянам України, іноземцям, особам без громадянства, які проживають в Україні і працюють на умовах трудового договору (контракту) в організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у т. ч. в іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах. Право видачі листків непрацездатності надається: лікуючим лікарям державних і комунальних закладів охорони здоров`я, лікуючим лікарям стаціонарів протезно-ортопедичних установ системи Міністерства праці та соціальної політики України, лікуючим лікарям туберкульозних санаторно-курортних закладів, фельдшерам у місцевостях, де відсутній лікар, а також на плаваючих суднах, лікуючим лікарям закладів охорони здоров`я незалежно від форми власності та лікарям, що провадять господарську діяльність з медичної практики як фізичні особи - підприємці (пункт 1.4 Інструкції). Відповідно до пункту 1.6 Інструкції видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність здійснюється лікуючим лікарем (фельдшером) при пред`явленні паспорта чи іншого документа, який засвідчує особу непрацездатного і не може бути платною послугою в закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності. Пунктом 2.2 Інструкції передбачено, що при втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 10 календарних днів. Як встановлено судом, відмова сімейного лікаря [PERSON] в наданні позивачу листка непрацездатності обумовлена відсутністю в позивача укладеної декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Разом із цим, статтею 49 Конституції України ґарантоване право кожного громадянина на безоплатне отримання медичної допомоги, в тому числі первинної медичної допомоги, у державних та комунальних закладах охорони здоров`я. Судом враховано, що до переліку медичних послуг з надання первинної медичної допомоги входить оформлення листків непрацездатності. У той же час, жоден нормативно-правовий акт не містить в собі положень щодо встановлення обмежень на отримання первинної медичної допомоги в разі звернення особи до лікаря, з яким особою не заключено декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Так, оформлення листка непрацездатності за положеннями Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» не ставиться в залежність від наявності в особи декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Відповідні обмеження щодо оформлення листка непрацездатності не передбачені також ані Порядком вибору лікаря, який надає первинну медичну допомогу, ані Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян. Суд наголошує на закріпленому частиною 2 статті 14 ЦК Україні положенні, відповідно до якого особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Таким чином, суд вважає протиправним та таким, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства надання позивачу відмови в оформленні листка непрацездатності внаслідок відсутності укладеної ним декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимоги щодо визнання дій сімейного лікаря [PERSON] в частині відмови у видачі позивачу листка непрацездатності - протиправними, оскільки, нормами чинного законодавства України не передбачено видачу листків непрацездатності виключно лікарями, з якими у пацієнта заключено декларацію, а отже, право позивача було порушеним та підлягає захисту в судовому порядку. Щодо вимоги позивача про зобов`язання головного лікаря КНП «Ірпінський міський центр ПМСД» [PERSON] розглянути питання про притягнення сімейного лікаря [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, суд зауважує наступне. У силу ст.ст. 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП України). Таким чином, питання щодо наявності підстав для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності належить до компетенції роботодавця, у зв`язку з чим суд позбавлений у межах розгляду даного спору зобов`язати головного лікаря КНП «Ірпінський міський центр ПМСД» розглянути питання про притягнення сімейного лікаря [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. Одночасно суд зазначає, що способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. У зв`язку з наведеним та приймаючи до уваги, що розгляд питання про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності лежить у площинні правовідносин між роботодавцем та працівником, суд вважає, що відповідна позовна вимога про зобов`язання головного лікаря медичного закладу розглянути питання про притягнення сімейного лікаря до дисциплінарної відповідальності не направлена на ефективне поновлення порушених прав позивача. З огляду на вище зазначені норми чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин,

Outcome: partial