Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Комунального навчального закладу "Житомирська спеціальна загальнооствітня школа інтернат І-ІІІ ступенів №2" Житомирської обласної ради, Управління освіти Житомирської Облдержадміністрації про захист гідності честі та стягнення моральної шкоди, в якому з урахуванням зави про уточнення позовних вимог, просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканність ділової репутації, а також спростувати інформацію поширену в Акті засідання шкільної ради від 222 лютого 2006 року вихователька [PERSON] неодноразово (систематично) піддавала всіх дітей моральному приниженню та фізичному покаранню», визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканність ділової репутації [PERSON], а також спростувати інформацію поширену в Протоколі №1 загальних зборів трудового колективу загальноосвітньої спеціальної школи-інтернату І-ІІІ для глухих дітей м. Житомира від 21 березня 2006 року «вихователь [PERSON] не відповідає своїй кваліфікаційні категорії, не дбає про моральне виховання учнів, має неврівноважений характер та недоліки в роботі», визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканність ділової репутації [PERSON], а також спростувати інформацію поширену в Характеристиці вихідний №312-3 від 16 вересня 2008 року, яка адресована до Житомирської обласної психіатричної лікарні психоневрологічного диспансеру - «в характері вихователя завились риси, які були на перешкоді успішної виховної діяльності, роботі з дітьми; домінуючими рисами стали невпевненість, підозрілість, апатія, депресивні настрої, неадекватна реакція на зауваження; налаштованість на конфлікт», зобов'язати відповідача Комунальний навчальний заклад "Житомирська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів №2" Житомирської обласної ради в особі його керівника вибачитись перед [PERSON] при свідках за приниження її честі, гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності, стягнути з відповідача Комунальний навчальний заклад "Житомирська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів №2" Житомирської обласної ради на користь [PERSON] завдану їй моральну шкоду у сумі 10000 (десять тисяч) грн.. 00 коп. та зобов'язати відповідача Комунальний навчальний заклад "Житомирська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат І-ІІІ ступенів . Житомирської обласної ради в особі його керівника зачитати на зборах позитивну характеристику [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 1993 року працювала вихователем у Житомирській спецшколі-інтернаті для глухих дітей. Відповідно до характеристик керівництва школи, [PERSON], як вихователь приклала багато зусиль для організації комфортних умов для свої вихованців, постійно проявляла турботу та повагу до них, працювала над собою, оволоділа методикою виховання глухих школярів, основами сурдопедагогіки, вікової спецпсихології. Вихователь завжди відзначалась старанністю у своїй виховній діяльності, характеризувалась принциповістю, наполегливістю і як людина небайдужа. Позивач переймалась матеріальними умовами школи і завжди шукала та знаходила спонсорів для їх покрашення. Увесь час своєї роботи, гр.. [PERSON] відчувала повагу та дяку від своїх дітей-вихованців. Та з боку своїх колег - лише словесні знущання і підстави. Починаючи з 2001 року, Позивача почали переводити на роботу, без її на те згоди, з класу в клас, і з кожним разом на дітей з «важкими» проблемами та вадами здоров'я. Почались підстави та моральний «пресинг» з боку інших членів колективу. Не втрачаючи надії на справедливість [PERSON] продовжувала писати скарги до вищих інстанцій у сфері освіти. Тоді, колеги по роботі вже не соромлячись, кидали у її вічі образи та погрози. Так, заступник директора з слухомовної роботи (станом на 2005 рік), [PERSON], голосно, перед дітьми та вчителями кричала, що їй потрібно «до психіатра». Згодом, на засіданні шкільної ради 22.02.2006, Позивач піддалась критиці членами шкільної ради, які у свою чергу висловили та закріпили на папері, що вихователька [PERSON] неодноразово (систематично) піддавала всіх дітей моральному приниженню та фізичному покаранню. Пізніше, на зборах трудового колективу 21.03.2006, старший вихователь [PERSON], опираючись на власні висновки, які нібито він зробив в ході опитування дітей, зазначив, що діти її недолюблюють, що вихователь [PERSON] не відповідає своїй кваліфікаційні категорії, не дбає про моральне виховання учнів, має неврівноважений характер та недоліки в роботі (які недоліки - не конкретизував). У характеристиці, що підготовлена та підписана старшим вихователем Г Житомирської спецшколи-інтернату (відповідача) [PERSON], яка адресована до Житомирської обласної психіатричної лікарні психоневрологічного диспансеру. Позивача висвітлено з негативної сторони, а саме, що «в характері вихователя 'явились риси, які були на перешкоді успішної виховної діяльності, роботі з дітьми; домінуючими рисами стали невпевненість, підозрілість, апатія, депресивні настрої, неадекватна реакція на зауваження, налаштованість на конфлікт». Таким чином, Позивач вважає, що Відповідачем застосовано обман, направлений на приниження її честі, гідності та ділової репутації, що, як наслідок, спричинило їй моральну шкоду, та стверджує, що інформація, висвітлена в Акті шкільної ради від 22.02.2006, в Протоколі загальних зборів трудового колективу відповідача, в Характеристиці на виховательку [PERSON] - є недостовірною. А тому позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Шалотою К.В. 09.11.2016 року по справі відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду. 04.01.2017 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення проти позову. Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 06.11.2017 року, справу передано на розгляд судді Драчу Ю.І. Ухвалою суду від 08.11.2017 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 29.01.2018 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. 28.03.2018 року залучено до участі у справі співвідповідача - Управління освіти Житомирської Облдержадміністрації. 06.07.2018 року від співвідповідача Управління освіти і науки Житомирської Облдержадміністрації до суду надійшли заперечення проти позову. В судовому засіданні позивач та її представник просили суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Представник відповідача Комунального навчального закладу "Житомирська спеціальна загальнооствітня школа інтернат І-ІІІ ступенів №2" Житомирської обласної ради позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Представник співвідповідача Управління освіти Житомирської Облдержадміністрації просив відповіти у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених в заперечення проти позову. Розглянувши у судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши докази в обґрунтування позовних вимог, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], з 1993 року працювала вихователем у Житомирській спецшколі-інтернаті для глухих дітей. 22.02.2006 року було складено акт шкільної ради про порушення [PERSON] прав дитини та морально-етичних норм. Протоколом загальних зборів трудового колективу загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів для глухих дітей м. Житомира від 21.03.2006 року пропоновано обласному управлінню освіти звільнити вихователя [PERSON] з займаної посади. Інформація, яка викладена в Акті шкільної ради від 22.02.2006р підтверджується протоколом роботи комісії з службового розслідуванню факту фізичного насильства над учнями 4 класу Житомирської спецшколи - інтернату для глухих дітей від 02.03.2006 та наказом управління освіти і науки Житомирської ОДА від 06.04.2006 № 94-к «Про дисциплінарне стягнення», яким [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності за грубі порушення педагогічної етики, норм чинного законодавства в частині виконання обов'язків педагогічним працівником. Інформація, зазначена в характеристиці, підтверджується заявою матері дитини, яка навчалася в спецшколі-інтернаті [PERSON] від 27.02.2006 року, доповідною запискою вчителя [PERSON] від 05.04.2006 року, заяви мами учениці 5-а класу [PERSON], доповідною запискою старшого вихователя [PERSON] від 06.04.2006р., актом від 06.09.2008р. про відсутність на роботі без поважної причини, доповідною запискою старшого вихователя [PERSON] від 16.09.2008, копією наказу від 17.04.2008 № 64-К «Про надання відпуски без збереження заробітної плати». Прокуратурою Корольовського району м.Житомира в липні-серпні 2010 року проводилась перевірка за заявою [PERSON] щодо безпідставного звільнення її з роботи та переслідування її на роботі. Під час даної перевірки факти, викладені в заяві [PERSON], працівниками Прокуратури не підтвердились. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір. Статтею 297 ЦК України зазначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. У відповідності до ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у п. 4 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ за № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. У п. 19 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, вказано, що таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Із роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Судом не встановлено фактів, а позивачем не представлено доказів, того, що неправомірних дій відповідачів було порушено особисті немайнові права позивача тому суд вважає, що у задоволенні даного позову слід відмовити. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання недостовірної інформації та її спростування, то вони також не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові на позивача. Отже, оскільки позивачу в позові відмовлено, а тому понесені ним судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed