Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

13.11.2020р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка), в якому просить: - звільнити його, [PERSON] , від сплати аліментів у розмірі ј частини усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з часу подання заяви і до повноліття дитини. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 28.07.2007р. знаходився в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 30.01.2015р. шлюб розірвано. Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.04.2015р. з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Станом на 11.09.2020р. у позивача відсутня заборгованість по сплаті аліментів на користь відповідачки [PERSON] на утримання сина [PERSON] . З позивача щомісячно стягуються аліменти на утримання сина на користь відповідачки, хоча починаючи з січня місяця 2020р. син постійно проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні, він забезпечує його всім необхідним для проживання та навчання, купує йому продукти харчування, одяг, взуття, ліки. Син проживати разом з матір`ю не бажає, хоче проживати з позивачем, а відповідачка матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку не надає, хоча є здоровою та працездатною, а тому, має можливість її надавати. Відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Крім того, відповідачка відмовляється відізвати із органів ДВС виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів, через що він змушений звернутися до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою суду від 07.04.2021р., за заявою позивача, в порядку визначеному п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, позовну заяву в частині позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] , [INFO] , аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з часу подання заяви і до повноліття дитини, залишено без розгляду. Позивач в судові засідання, призначені на 17.03.2021р. та 07.04.2021р., не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду. Водночас 06.04.2021р. позивач звернувся до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги в частині звільнення його від сплати аліментів та просить розглянути справу за його відсутності, оскільки не може з`явитися до суду через зайнятість на роботі. Відповідачка в судові засідання, призначені на 17.03.2021р. та 07.04.2021р., не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судової повістки за адресою реєстрації місця проживання, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик відповідачки до суду. Відповідачка про причини неявки суд не повідомила, а також не подала до суду відзив на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутності чи про відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідивши письмові докази, судом встановлено таке. Так, як вбачається з матеріалів справи, з 28.07.2007р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.01.2015р. був розірваний. Рішення набрало законної сили 07.08.2015р. Від шлюбу у сторін є спільна неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане повторно 17.01.2020р.). Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.04.2015р. з позивача стягнуто аліменти у розмірі ј частини з усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 30.01.2015р. і до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення суду 14.05.2015р. Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області видано виконавчий лист. Згідно довідки головного державного виконавця Врадіївського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Назаренка Ю. № 9440 від 11.09.2020р. вбачається, що у позивача станом на 11.09.2020р. відсутня заборгованість по сплаті аліментів на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Дитина разом з позивачем проживає за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на його утриманні, мати участі в утриманні та вихованні дитини не бере (довідка Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області № 2996 від 03.09.2020р. та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача від 03.09.2020р.). З характеристики [PERSON] , та довідки в.о. директора Врадіївської районної гімназії Врадіївської районної ради Миколаївської області Ізбаш С.П. № 73 від 03.09.2020р. вбачається, що [PERSON] , 2009р.н., з 13.01.2020р. являється учнем 6-А класу Врадіївської районної гімназії. Мати [PERSON] за період його навчання, жодного разу не поцікавилась життям дитини, не відвідувала школу, не подзвонила, у класного керівника з нею нема жодного зв`язку. Дитина опікується батьком, [PERSON] . Значну увагу по вихованню дитини приділяє дідусь, [PERSON] . Вони постійно цікавляться навчанням дитини, та відповідально ставляться до її виховання. Надають допомогу класному керівнику. Регулярно відвідують школу. Відповідно до довідки Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області №1 0776/62-2020р. від 13.10.2020р. вбачається, що позивач проходить службу у Врадіївському ВП ГУНП в Миколаївській області, який є зоною обслуговування Врадіївського району Миколаївської області, та перебуває на посаді начальника сектору кадрового забезпечення з 15.07.2016р. (наказ ГУНП в Миколаївській області №175 о/с). У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006р. № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017р., заява № 2091/13 у справі "М.С. проти України" йдеться про визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Тобто, судом встановлено, що з січня 2020р. відбулись суттєві зміни в обставинах, які стали підставою для стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання сина за рішенням суду, так як з цього часу дитина почала проживати спільно з батьком та знаходитись на його утриманні, що підтверджується наданими доказами. Матеріали справи не містять судових рішень щодо визначення місця проживання дити з відповідачкою чи щодо відібрання дитини у відповідача. Згідно ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2, 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частина 1 ст. 192 СК України передбачає що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога трактується положеннями ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані ним аліменти на утримання дитини. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. При цьому обов`язок іншого платника аліментів утримувати дитину не припиняється. За таких обставин, враховуючи, що з січня 2020р. та на даний час дитина проживає з батьком, у позивача виникло право на стягнення аліментів з відповідачки, а тому стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.04.2015р. необхідно припинити. Отже позов в частині звільнення позивача від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання сина є законним, обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивачі - у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідачки в дохід держави підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., який визначається станом на 2020р. - час звернення позивача до суду з даним позовом.

Outcome: partial