Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з вищевказаним позовом, де зазначив, що позивач працював на підприємстві відповідача на посаді електрогазозварювальника дільниці №5 УДТК. 18 квітня 2017 року о 05.20 годині стався нещасний випадок під час перебування в автобусі р.н. [NUMBER] , який належав автотранспортному цеху ПАТ "ПІВДГЗК", перебував під керуванням особи, що знаходилась у трудових відносинах з відповідачем та використовувався для перевезення працівників відповідача до місця роботи, з вини відповідача отримав тілесні ушкодження у виді мовою оригіналу: "Ушибленная рана лба, повереждение внутренне-боковой связки правого коленного сустава". Відповідно до п.10 Форми Н-1 нещасний випадок стався в результаті порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівника відповідача. Позивач неодноразово проходив огляди МСЕК та останній раз йому встановлено 10% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва безстроково. Позивач тривалий час проходить лікування, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, внаслідок чого не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Самопочуття не поліпшується, негативні зміни в його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає позивачу болю і страждання. Оскільки встановлено наявність вини відповідача, завдану моральну шкоду він оцінює в 41 730, 00 грн, яку просить стягнути з відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив всі обставини, які викладені в позові. Просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 41 730, 00 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала відзив, відповідно до якого вважає позовні вимоги необгрунтованими і безпідставними, оскільки підприємством було дотримано вимоги законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці, тому вина відповідача у нещасному випадку, що стався 18 квітня 2017 року за участі позивача відсутня. Причиною нещасного випадку стало невиконання водієм автобуса [PERSON] вимог інструкції з охорони праці. Також зазначає, що позивачу група інвалідності не встановлена. Вважає, що ПАТ "ПІВДГЗК" є неналежним відповідачем та сума моральної шкоди, яка заявлена позивачем є завищеною. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні пояснила, що вина відповідача відсутня, оскільки транспортний засіб був в справному стані, що свідчить про забезпечення умов безпеки працівників зі сторони відповідача. Причиною нещасного випадку було порушення водієм п.3.5 Інструкції з охорони праці. Просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди. Вислухав пояснення представників сторін, дослідив письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Відповідно до трудової книжки позивача останній працював на підприємстві відповідача та з 31 липня 2017 року звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.18-29). Відповідно до Акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом №1 від 21 квітня 2017 року, 18 квітня 2017 року за участі позивача стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, основною причиною якого зазначено: [PERSON] , водій транспортних засобів (автобус) ПАТ "ПІВДГЗК", який не вірно вибрав швидкість руху з урахуванням дорожніх умов видимості та оглядовості, інтенсивності і характеру руху транспортних засобів чим порушив вимоги п.3.5 мовою оригіналу "Инструкции по охране труда №19-11 для водителей автотранспортних средств"(а.с.10-13). Із висновку за Актом проведення розслідування нещасного випадку від 20 квітня 2017 року, що стався 18 квітня 2017 року за участі позивача видно, що даний випадок визнано таким, що пов`язаний з виробництвом. Відповідальною особою за нещасний випадок є [PERSON] , водій транспортних засобів ПАТ "ПІВДГЗК", якого вирішено притягти до відповідальності, згідно з чинним законодавством (а.с.14-17). Згідно з довідкою МСЕК 25 липня 2017 року позивачу встановлено 10% втрати професійної працездатності з повторним переоглядом (а.с.8-9). Згідно з довідкою МСЕК 31 липня 2018 року позивачу встановлено 10% втрати професійної працездатності з 01 серпня 2018 року безстроково (а.с.6-7). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються ст.ст.1167, 1168, 1172 ЦК України. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, та провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", визначені Актом розслідування проведення розслідування нещасного випадку та настанням у позивача негативних наслідків - 10% стійкої втрати професійної працездатності безстроково. Крім того, суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки законодавством встановлено обов`язок підприємства відшкодувати шкоду завдану їхнім працівником та акти про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом та акт проведення розслідування нещасного випадку, що стався 18 квітня 2017 року за участі позивачане оспорювались підприємством - відповідачем. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. За положеннями ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Встановлено, що позивачу внаслідок ушкодження здоров`я, яке сталось внаслідок нещасного випадку 18 квітня 2017 року заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача. Суд також враховує, що позивачу встановлено10% стійкої втрати професійної працездатності безстроково. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 22 000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з ушкодженням здоров`я. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - стягненню з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 22 000,00 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 768,40 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168, 1172 ЦК України, ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст.9 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial