Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових при звільненні та моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що його згідно наказу №100-к від 27 квітня 2010 року було прийнято на роботу виконавцем робіт до ДЗАТ «Трест Дніпродорбуд», який 14 вересня 2011 року було перейменовано у ПАТ «Трест Дніпродорбуд», а 03 листопада 2014 року згідно наказу №133-к було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. При звільнені та по сьогоднішній день йому не було виплачено заробітну плату за період з 01 листопада 2013 року по 03 листопада 2014 року в загальній сумі 48028 гривень 93 копійки, а також не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки, у зв'язку з чим він змушений звернутися з даним позовом до суду, оскільки і на період подачі позову наявна на день звільнення заборгованість по заробітній платі та розрахункові йому виплачені так і не були. З посиланням на ч. 1 ст. 116, ч.1 ст.117 КЗпП України вважає, що оскільки виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводиться в день звільнення, а відповідач затримує виплату йому заробітної плати за період з 01 листопада 2013 року по 03 листопада 2014 року, то за весь цей період затримки виплати розрахункових відповідач зобов'язаний сплатити йому середній заробіток, а також спричинену внаслідок порушення його конституційних прав на працю моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень, оскільки невиплата заробітної плати призвела до моральних страждань, погіршення стану його здоров'я, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, при цьому прохав врахувати, що затримка виплати заробітної плати відповідачем відбувалась неодноразово і до цього періоду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, які викладені в позові, та просив їх задовольнити в повному обсязі, оскільки і після звернення з позовом до суду відповідач заборгованість по заробітній платі йому не виплатив. Пояснив, що працював в ПАТ «Трест Дніпродорбуд» до 03 листопада 2014 року, при цьому з початку 2013 року на підприємстві стали затримувати виплату помісячно заробітної плати, виплачували частинами за минулий період роботи пізніше в наступних місцях, в тому числі і після першого листопада 2013 року, а за період з 01 листопада 2013 року по день звільнення взагалі заробітну плату не виплатили і до дня розгляду справи судом. Після звільнення роботодавець не розрахувався з ним, а на його прохання видати довідку про розмір заборгованості по заробітній платі та розрахункових відмовив у видачі такої довідки. Перерахування заробітної плати здійснювалось відповідачем на рахунки у банківській установі, де було підприємством на ім'я кожного працівника відкриті рахунки та видані картки на отримання коштів, в тому числі така зарплатна картка є і у нього. Представник відповідача ПАТ «Трест Дніпродорбуд» Марченко А.В., який діє на підставі довіреності від 15 березня 2015 року (а.с.24-25,33), який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.66,67,75), в судове засідання 07 серпня 2015 року повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, а в судове засідання 11 червня 2015 року ним було подано письмову заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.48), у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника відповідача по наявним у справі доказах. Згідно наданих до канцелярії суду письмових заперечення на позов (а.с.28-32) просили відмовити в задоволенні позову на підставі недоведеності позивачем своїх вимог, як в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі, так і в частині стягнення середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових при звільненні та моральної шкоди, при цьому посилалися на те, що відповідно до ч. 3 ст. 83 КЗпП та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки» з метою надання працівникам можливості реалізувати право на відпочинок при звільненні в порядку переведення, працівники можуть вимагати перерахування компенсації за невикористані ними дні щорічних відпусток на рахунок підприємства, на яке працівники переводяться. Тому нарахована за попереднім місцем роботи компенсація за невикористані дні щорічних відпусток і перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник, не виплачується. Оскільки ПАТ «Трест Дніпродорбуд» виконує державні замовлення на будівництво, ремонт, благоустрій доріг, то Служба автомобільних доріг в Дніпропетровській області має заборгованість перед відповідачем на суму 110 млн гривень за виконану в 2013 році роботу, а у зв'язку з наведеним відповідач не мав можливості вчасно перевести суму невикористаних днів відпустки на ТОВ «Автоснабсервіс» (а.с.28-30). Крім того, вважали, що позивач не довів суду, що відповідач має заборгованість перед ним по заробітній платі, оскільки не надав суду відповідних доказів, а відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а позивач не довів ані розміру заборгованості по заробітній платі, ані розміру компенсації за весь час затримки при розрахунку, а також недоведеним є і розмір моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів, які б могли підтвердити факт душевних або фізичних страждань, яких зазнав позивач у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, у зв'язку з чим просили відмовити в задоволенні позовних вимог, а судові витрати покласти на позивача. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Судом встановлено, що згідно записів у виданій 25 жовтня 1992 року на ім'я [PERSON], 1958 року народження, в трудовій книжці, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, 27 квітня 2010 року він згідно наказу №100-к був прийняти на роботу виконавцем робіт в ДЗАТ «Трест Дніпробуд», який в послідуючому було перейменовано в ПАТ «Трест Дніпробуд», про що мається запис в трудовій книжці №23 від 14 вересня 2011 року(а.с.7), а 03 листопада 2014 року згідно з наказом №133-к звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.7), при цьому вказані записи посвідчені підписами посадових осіб підприємства та мають відтиск його печатки, а дані факти визнані і відповідачем згідно наданих суду письмових заперечень (а.с.28-30), а згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Під час розгляду справи судом за клопотанням представника відповідача (а.с.45-48), якого суд зобов'язував надати довідку про розмір заборгованості по заробітній платі позивача, про його середньоденну та середньомісячну заробітну плату та копії наказів про прийняття та звільнення стосовно позивача [PERSON](а.с.22) та яким було повідомлено, що бухгалтерські документи було вилучено працівниками прокуратури при проведені досудового розслідування по кримінальному провадженню (а.с.34-44), ухвалою суду від 11 червня 2015 року (а.с.50-51) було витребувано з прокуратури Дніпропетровської області відомості, які стосуються нарахування заробітної плати [PERSON] період з 01 листопада 2013 року по 03 листопада 2014 року та копії наказів про прийняття його на роботу та звільнення з роботи в ПАТ «Трест Дніпродорбуд», у зв'язку з вилученням документації підприємства під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2015 року (а.с.43-44). Ухвала суду від 11 червня 2015 року про витребування доказів залишилися без виконання, оскільки згідно письмового повідомлення прокуратури Дніпропетровської області вказані матеріали містяться лише в електронному виді та знаходять в експертній установі у зв'язку з проведенням призначеної на досудовому слідстві експертизи (а.с.77), у зв'язку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами. Статтею 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника до якої заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться, а порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В позовній заяві позивач зазначає, що за період з листопада 2013 року по 03 листопада 2014 року йому не було виплачено заробітну плату, а на його неодноразові прохання не було надано довідку про розмір заборгованість по заробітній платі, а вказані доводи позивача суд вважає обґрунтованими, оскільки такі документи не було надано відповідачем і на запит суду (а.с.22), у зв'язку з чим як доказ розміру заборгованості по заробітній платі позивача [PERSON] в сумі 48028 гривень 93 копійки суд визнає надану позивачем довідку з Пенсійного фонду України, в якій зазначені суми нарахованої заробітної плати за період з 01 листопада 2013 року по 03 листопада 2014 року, а зазначені в ній дані використані судом і для визначення середньомісячного заробітку позивача. За змістом роз'яснення, даного судам у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», обов'язок довести відсутність своєї вини у не проведенні розрахунку із звільненим працівником у день звільнення покладається на роботодавця, а сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Статтею 49 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, як зазначив в своєму рішенні Конституційний Суду України від 15 жовтня 2013 року справі № 1-13/2013 "за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" - в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, а вказане свідчить про те, що позивач звернувся до суду з позовом без пропуску строків, встановлених чинним законодавством. В запереченнях на позовну заяву (а.с.28-30) відповідач посилався на те, що відповідно до ст. 83 КЗпП України та Закону України «Про відпустки» з метою надання працівникам можливості реалізувати своє право на відпочинок, законодавство надає їм право при звільненні в порядку переведення вимагати перерахування компенсації за невикористані ними дні щорічних відпусток на рахунок підприємства, на яке працівники переводяться, при цьому будь-яких доказів такого переведення позивача суду не надав, а вказані відповідачем доводи суперечить і записам в трудовій книжці позивача, якого було звільнено наказом №133-к від 03 листопада 2014 року за власним бажанням, тому вказані доводи відповідача судом не приймаються, як і доводи про те, що ПАТ «Трест Дніпродорбуд» виконує державні замовлення на будівництво доріг, ремонт, благоустрій доріг, то Служба автомобільних доріг в Дніпропетровській області має заборгованість перед відповідачем по справі на суму 110 000 000 гривень. Не приймаються судом до уваги і доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів а ні розміру заборгованості по заробітній платі, а ні розміру компенсації за весь час затримки при розрахунку, а також і розміру моральної шкоди, оскільки вказане суперечить положенням ст.30 Закону України «Про оплату праці», за якими при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. З урахуванням наведеного, суд вважає, що обов'язок довести відсутність своєї вини у не проведенні розрахунку із звільненим працівником у день звільнення покладається на роботодавця, тобто відповідача, а відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. В той же час, відповідачем на обґрунтування відсутності заборгованості перед позивачем по заробітній платі, виплаті розрахункових та компенсаційних виплат при звільненні не надано суду належних доказів виплати заробітної плати [PERSON] за період з листопада 2013 року по 03 листопада 2014 року, як не надано доказів і про відсутність такої заборгованості з виплати заробітної плати в запереченнях на позов. Посилання відповідача стосовно недоведеності та ненадання позивачем належних доказів існування заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 48028 гривень 93 копійки не приймаються судом також у зв'язку з тим, що ст.49 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, а відповідачем такий обов'язок виконано не було. З урахуванням зазначено, судом встановлено, що факт нарахування відповідачем заробітної плати [PERSON] підтверджується довідкою управління Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області (а.с.9), згідно якої за період з листопада 2013 року відповідач нараховував позивачу заробітну плату в наступних розмірах: листопад 2013 року - 4966 гривень 43 копійки, грудень 2013 року - 4824 гривні 50 копійок, січень 2014 року - 3952 гривень 10 копійок, лютий 2014 року - 3675 гривень 00 копійок, березень 2014 року-- 3874 гривні 22 копійки, квітень 2014 року - 4479 гривень 05 копійок, травень 2014 року - 5500 гривень 00 копійок, червень 2014 року - 5500 гривень 00 копійок, липень 2014 року - 4341 гривня 54 копійки, серпень 2014 року - 2750 гривень 00 копійок, вересень 2014 року - 1500 гривні 00 копійок, жовтень 2014 року - 1195 гривень 65 копійок, листопад 2014 року - 1570 гривень 44 копійки, а всього - 48028 гривень 93 копійки. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Судом встановлено, що на ім'я позивача в ПАТ «Райффайзен банк Аваль» був відкритий картковий рахунок № [NUMBER], на який, згідно відомостей, наданих ПАТ «Райффайзен банк Аваль», здійснювалося нарахування заробітної плати, проте судом не встановлено факту виплати заробітної плати в розмірі, яка нарахована згідно відомостей, наданих управлінням Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області, на зазначений рахунок позивача (а.с.61-62). Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] до теперішнього часу заробітна плата, в тому числі розрахункові, нарахована, але ні в день звільнення, ні до дня розгляду справи судом не була виплачена, то позовні вимоги в частині стягнення 48028 гривень 93 копійки заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати по день фактичного розрахунку, то в цій частині вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до положень ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Верховний Суд України у постановах від 3 липня 2013 року у справі №6-64 цс 13, від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс 13, предметом яких був спір про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахункових при звільненні, зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 117 КЗпП України, не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року справі № 1-5/2012 "за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" - в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за період затримки виплати розрахункових при звільненні в період, коли відповідач не здійснив будь-яких дій щодо розрахунку з позивачем, докази про що не надано суду, то суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього місячного заробітку за час затримки розрахунку, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно вказаної постанови КМУ судом враховується для здійснення розрахунку середньомісячної заробітної плати за період затримки виплати розрахункових розмір заробітної плати за останні повні два місяці до звільнення, тобто за вересень 2014 року - 1500 гривень 00 копійок та жовтень 2014 року - 1195 гривень 65 копійок (а.с.9), у зв'язку з чим середньомісячна заробітна плата позивача становить 1347 гривень 83 копійки, а середньоденна - 62 гривень 69 копійок (розрахована відповідно до п.8 постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні (2695,65 грн.) на число відпрацьованих робочих днів - 43 дні). Суд приходить до висновку, що середньомісячну заробітну плату необхідно стягнути за період з 03 листопада 2014 року по день розгляду справи судом - 07 серпня 2015 року, тобто за 9 місяців та 4 дні в сумі 12381 гривня 23 копійки (1347,83 грн.х 9= 12130 гривень 47 копійки) + (62,69 грн.х4=250,76 грн.) 12130,47 грн.+250,76 грн.) Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як достовірно встановлено судом, відповідач незважаючи на свій обов'язок сплачувати працівнику заробітну плату, даний обов'язок належним чином не виконував, як не виконує і до теперішнього часу, тобто тривалий час, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивача, для якого заробітна плата є джерелом забезпечення його існування, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що відповідачем порушувались права позивача на своєчасне отримання заробітної плати як в період знаходження в трудових відносинах з відповідачем, так і після звільнення до дня розгляду справи судом, що є істотним порушенням трудових прав та права на оплату праці, у зв'язку з чим суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 гривень є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки будуть відповідати глибині його моральних страждань та тривалості періоду їх спричинення відповідачем. У зв'язку з задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору, оскільки позивач при зверненні з даним позовом до суду звільнений від сплати зазначених витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved