Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

15.07.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 13.07.2005 року між нею та [PERSON] вона є власницею даної квартири. Їй стало ваідомо, що в її квартирі зареєстровані відповідачі. Однак з дня придбання квартири та до теперішнього часу позивачка жодного разу не бачила цих осіб, їхні особисті речі в квартирі на час укладення угоди та на теперішній час відсутні, договору найму житла з ним не укладали. Сусідам відповідачі також невідомі, вони їх жодного разу не бачили. Оскільки позивач являється власником квартири на підставі договору купівлі-продажу, просить захистити її право власності та усунути перешкоди у користуванні житлом, шляхом визнання [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Від позивачки [PERSON] надійшла письмова заява про підтримання позовних вимог у повному обсязі та просив задовольнити відповідно до обставин, зазначених у позовній заяві. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Від представника третьої особи -Золочівського районного сектору ГУ ДМС у Харківській області надішла заява, що проти позову не заперечують та просять суд слухати справу за відсутності представника. Представник третьої особи Гресь І.І. в судове засідання не з'явилася, надала до суду висновок Голови РДА. Відповідачі [PERSON] та її малолітня донька в судове засідання не з'явилися. На виконання вимог ст.74 ЦПК України, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України "Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме"№ 1022, 18.12.2013 року, відповідач викликаний до судового засідання шляхом розміщення відповідного оголошення в газеті "Слобідський край" № 87 від 22.07.2014 року. Таким чином, відповідачі вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності члена сім'ї без поважних причин більш ніж один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. На підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 13.07.2005 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 31.01.2014 року, [PERSON] власницею квартири [ADDRESS] Угоду було укладено між [PERSON]. як продавцем та [PERSON] як покупцем (а.с.5-6) За цією ж адресою зареєстроване місце проживання відповідачів [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] Даний факт підтверджується відповідною інформацією, наданою Золочівським РС ГУ ДМС Украни в Харківскій області від 17.07.2014 року за вих. № 38/746 на запит Золочівського районного суду про встановлення місця зареєстрації відповідача від 16.07.2014 року. (а.с.12,13). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Встановленим судом обставинам справи відповідають правовідносини, що регулюються ст. ст. 321, 391 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. А отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Зважаючи, що відповідачі фактично не проживають у спірному будинку, не є родичами позивачки, [PERSON] фактично проживає разом з донькою в іншому місці, реєстрація відповідачів, в тому числі малолітньої [PERSON] може перешкоджати позивачці, як власнику житла вільно розпорядитися своїм майном, її права підлягають захисту шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом. Щодо визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом, суд додатково зазначає таке. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Статтею 18 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей. Аналогічна норма викладена і в статті 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей". Згідно висновку Золочівської РДА на момент здійснення перевірки малолітня [PERSON] за адресою [ADDRESS] не перебувала, місце знаходження її невідоме. Враховуючи, що малолітня [PERSON] фактично проживає з матір'ю, визнання малолітньої такою, що втратила право на користування житлом не порушить її житлових прав. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не надав суду належних доказів поважності своєї відсутності у спірному будинку, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Таким чином, вважається доведеним той факт, що відповідач у квартирі не проживають без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим втратили своє сервітутне право на спірне житло. Позивач на відшкодуванні судових витрат не наполягає.

Outcome: approved