Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Ужгородської районної ради Закарпатської області, [PERSON] , за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - Оноківської сільської ради Ужгородського району, Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Ужгородської міської ради про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чудового незаконного володіння. Обгрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26.12.1990 року № 245 [PERSON] виділено під індивідуальне житлове будівництво мрн. «Шахта» земельну ділянку площею 0,048 га, позиція 304. Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26 квітня 1995 року № 58 передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0.048 га по [ADDRESS] . В подальшому на підставі зазначеного рішення Ужгородська міська рада 03.10.1995 року видала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 915-0077. Окрім наведеного позивачка у встановленому порядку отримала викопіровку з місця розташування земельної ділянки, уклала з міською радою договір про забудову земельної ділянки, отримала паспорт на забудову земельної ділянки а також отримала дозвіл на виконання будівельних робіт. У Державному акті на право власності зазначається, що по сусідству з позивачем є [PERSON] [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка на території мікрорайон "Шахта" Ужгородської районної ради на підставі державного акту серії І-ЗК № 000305, виданого Ужгородською районною радою 31.07.2000 року. В описі меж відомості про суміжного користувача (власника) земельної ділянки [PERSON] відомості відсутні. Зі змісту державного акту також вбачається що підставою для видачі [PERSON] земельної ділянки площею 0.10 га на території мікрорайон Шахта Ужгородської районної ради є рішення 11 сесії 23 скликання Ужгородської ради від 21 липня 2000 року. Однак, з архівної копії рішення 12 сесії Ужгородської районної ради від 21.07.2000 року вбачається, що [PERSON] було виділено земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва в мікрорайоні Шахта площею 0.09 га. Таким чином, у [PERSON] є більша площа земельної ділянки, ніж яка йому виділялася. Окрім того, у державному акті міститься посилання на рішення 11 сесії 23 скликання від 21.07.2000 року. Розбіжності у рішенні та державному акті [PERSON] встановлено у акті перевірки від 14.10.2008 року. Обгрунтовуючи вимоги даного позову, позивачка також вказує на те, що [PERSON] вперше отримав земельну ділянку площею 0.048 га по [ADDRESS] по сусідству з гр. [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 28.12.1990 р. № 245. В подальшому ним також було отримано акт відводу земельної ділянки. З схеми розміщення земельних ділянок вбачається, що земельні ділянки є суміжними і межують одна з одною. Тобто ще у 1990 році відповідач знав чия по сусідству з ним є земельна ділянка. Однак, що діючий на той момент ЗК України не передбачав виділення земельних ділянок одній і тій особі для одного і того виду користування двічі. Оскільки, рішення Ужгородської районної ради від 12.07.2000 року та виданий на ім`я [PERSON] державний акт на право приватної власності на земельну ділянку є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати недійсним рішення 12 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради від 21.07.2000 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,09га для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна земельна ділянка) на території мікрорайон «Шахта» Ужгородської районної ради; визнати недійсним державний акт серії І - ЗК № 000305 на право власності на земельну ділянку площею 0,010 га для будівництва та обслуговування житлового будинку (присадибна земельні ділянка) на території мікрорайон «Шахті» Ужгородської районної ради ( [ADDRESS] ), виданий Ужгородською районною радою 31.07.2000 року [PERSON] , що реєстрований за № 351; витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,048га, що знаходиться в [ADDRESS] , належну на підставі Державного акту на право власності серії ЗК № 915-0077, виданого Ужгородською міською радою 03.10.1995 року. Суд констатує, що представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні даного позову. Обгрунтовуючи свої заперечення проти позову, представника відповідача вказує на те, що оскаржені рішення 12 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради від року та державний акт на право власності на земельну ділянку серії І-ЗК № 000305 від 31.07.2000, згідно яких [PERSON] належало на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,10 га за адресою мікрорайон «Шахта» Ужгородської районної ради, жодних прав позивачки, як власника іншої земельної ділянки площею 0,048 га за адресою [ADDRESS] не порушує. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] у липні 2000 року, згідно рішення 12 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради від 21.07.2000 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ЗК № 000305 від 31.07.2000 року, було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га за адресою мікрорайон «Шахта» Ужгородської районної ради. В той час як позивачці, згідно рішень виконавчого комітету Ужгородської міською радою Закарпатської області від 26.12.1990 р. та від 26.04.1995 р. та державного акту на право приватної власності від 03.10.1995 р., було виділено у власність земельну ділянку із іншою площею - 0,48 га. та іншою адресою - по [ADDRESS] . Однак, законних та обґрунтованих підстав вважати, що відповідні земельні ділянки накладаються немає. Представником відповідача у відзиві також зазначено про недоречність посилання позивачки на Генплан забудови земельної ділянки в [ADDRESS] , забудовник [PERSON] , та на Генеральний план забудови земельної ділянки по [ADDRESS] , забудовник [PERSON] , як на доказ накладання спірної земельної ділянки із земельною ділянкою позивачки, оскільки виготовлені Проектно - виробничим архітектурно - планувальним бюро, який по суті визначає характеристики об`єкту будівництва і не визначає прав забудовників як землевласників земельних ділянок. Крім того, не підтверджує факт накладання земельної ділянки позивача із спірною земельною ділянкою [PERSON] наявний у матеріалах справи Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.10.2008 року, оскільки, як вбачається із самого акту перевірки, рішення міської ради та виданий на його підставі [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю площею 0,048 га до перевірки взагалі надані не були. У свою чергу, можливе допущення описки при заповнені оскаржуваного державного акту на право власності на землю виданого на ім`я [PERSON] (в т.ч. й в частині невірного відображення номеру сесії Ужгородської районної ради, яка відбулася 21.07.2000 р. та на якій було прийнято рішення надати у власність [PERSON] спірну земельну ділянку) жодних прав позивача, як власника іншої земельної ділянки, не порушує, а тому не може бути підставою для задоволення вимог позивачки. Окрім того, суд констатує, представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було надано суду клопотання про застосування строку позовної давності як підставу для відмови в задоволенні даного позову. Так, обґрунтовуючи подане клопотання представник відповідача вказує на те, що позивачка звернулася з позовом до суду тільки у серпні 2016 року, тоді як оскаржуване рішення Ужгородської районної ради прийнято ще 21 липня 2000 року, а оформлений на його підставі державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 000305 оформлено 31 липня 2000 року. В той же час про існування вищевказаних рішення Ужгородської районної ради від 21.07.2000 р. та державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 000305 від 31.07.2000 позивачці достовірно стало відомо у 2007 році із адресованого на її ім`я листа Управління з контролю за використанням та охороною земель у Закарпатській області № 3-24/14 від 31.08.2007 р. А отже, з цього часу у неї виникла об`єктивна можливість реалізувати своє право на звернення до суду (в т.ч. з вимогами про визнання таких рішення та державного акту недійсними та вимогою про витребування спірного майна) за захистом її прав, як власника земельної ділянки площею 0,048 га, що знаходиться в [ADDRESS] . Оскільки позивачкою 12 червня 2010 року було пред`явлено позов про скасування рішення Ужгородської районної ради від 21.07.2000 року, то передбачений Цивільним кодексом України трирічний строк позовної давності щодо оскарження цього рішення в силу вимог статей 253 та 261 ЦК України, слід відраховувати із 12 червня 2010 року. Таким чином, 3-річний строк позовної даності про звернення до суду з вимогами, які є предметом спору у даній справі, скінчився ще 12 червня 2013 року. Проте, як вже було наголошено, позов до суду з вимогами про визнання недійсними рішення, державного акту та витребування майна [PERSON] пред`явлено тільки у серпні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, яка підлягає застосуванню. Суд констатує, що представником відповідача Ужгородської районної ради Ігнатко Н.В. надано суду відзив на позову заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні даного позову з огляду на те, що доводи позивачки зводяться виключно до її суб`єктивних припущень, які документальне не підтвердженні. Суд констатує, що представником третьої особи без самостійних вимог - Оноківської сільської ради Ужгородського району надано суду письмові пояснення щодо предмета спору. Так, представник третьої особи вказує на та те, що за результатами обмірів земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] встановлено, що їх загальна площа складає 0,138 га. Згідно генплану забудови земельної ділянки по [ADDRESS] (забудовник [PERSON] ) та рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26.04.1995 року № 58 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,048 га, де в подальшому на підставі зазначеного рішення Ужгородська міська рада 03 жовтня 1995 року видала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 915-0077. В Державному акті на право власності зазначається, що по сусідству з позивачем знаходиться земельна ділянка [PERSON] . Забудовник [PERSON] отримав земельну ділянку площею 0,048 га по [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 28.02.1990 року № 245 (поз. 315). Згідно генерального плану забудови земельної ділянки по [ADDRESS] ця ділянка суміжна з земельною ділянкою по [ADDRESS] , яка належить забудовнику [PERSON] . Згідно генплану забудови земельної ділянки (забудовник [PERSON] ) на правах приватної власності згідно рішення 11 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради від 21 липня 2000 року належить земельна ділянка площею 0,10 га по [ADDRESS] на підставі державного акту серії І-ЗК № 000305 виданого Ужгородською районною радою 31 липня 2000 року № 351. В результаті вивчення матеріалів щодо суміжних земельних ділянок, встановлено, що фактична площа земельної ділянки, яка належить [PERSON] по [ADDRESS] , складає 0,048 га, а фактична площа земельної ділянки, яка належить [PERSON] [ADDRESS] , складає 0,09 га. Представник третьої особи без самостійних вимог ПАТ «ОТП Банк» Коссей О.М. надав суду письмові пояснення щодо предмета спору, в яких просить суд відмовити в задоволенні даного позову з тих підстав, що земельні ділянка площею 1000,00 кв.м. згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії І - ЗК № 000305 знаходиться в іпотеці АТ «ОТП Банк». Представник позивача [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Ужгородської районної ради Чорнак Р.В. в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій просить від відмовити в задоволенні даного позову, та провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій просить суд відмовити в задоволенні даного позову з підстав, наведених у відзиві за клопотанні про застосування строків позовної давності, а також просить суд провести розгляд справи за його відсутності. Представник третіх осіб Оноківської сільської ради Ужгородського району та ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. А тому суд проводиться розгляд справ за їх відсутності. Представник третьої особи Ужгородської міської ради Зеленяк С.С. в судове засідання не з`явилася. Однак, надала суду заяву, в якій просить суд провести розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі матеріалах. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 07.11.2016 року постановлено відмовити у задоволенні клопотання представника позивачки [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову. Однак, 22.02.2017 року Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22.02.2017 року скасовано ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07.11.2016 року та задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, а саме накладено арешт і заборону на відчуження у будь - який спосіб земельної ділянки, розташованої у [ADDRESS] , кадастровий номер 2110100000:38:003:0083, яка зареєстрована на [PERSON] , [INFO] (код [NUMBER] ). Суд констатує, що 07.03.2020 року ухвалою суду залучено у справі [PERSON] правонаступником померлого [PERSON] . У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до п.9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. По справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів рішенням № 245 від 26.12.1990 року позивачці [PERSON] виділено земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво у мікрорайоні « Шахта » площею 0,048га поз. 304. Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів № 58 від 26.04.1995 року на підставі ст.17 ЗК України [PERSON] надано у приватну власність раніше виділену земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, а саме земельну ділянку площею 0,048га по [ADDRESS] . В подальшому, на підставі вказаного рішення № 58 від 26.04.1995 року позивачці [PERSON] було видано Державний акт про право приватної власності на землю, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності № 773. Із вказаного Державного акту вбачається, що власниками суміжних земельних ділянок являються [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, із Генерального плану зовнішніх меж земельної ділянки позивачки вбачається, що земельна ділянка площею 0,048га., межі якої ширина 16,0*16,0 метрів та довжиною 30,0*30,0 метри. Таким чином, фактична площа земельної ділянки, яка належить [PERSON] по [ADDRESS] , складає 0,048га. Окрім того, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету [PERSON] виділено земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво у мікрорайоні «Шахта» площею 0,048га поз. 315. Відповідно до Генерального плану застройки земельної ділянки по [ADDRESS] , яка була виділена [PERSON] згідно вказаного вище рішення від 26.12.1990 року № 245, земельні ділянка площею 0,048га. вбачається, що земельна ділянка площею 0,048га., межі якої ширина 16,0*16,0 метрів та довжиною 30,0*30,0 метри. З наявного в матеріалах справи копії Акту про відведення червоних ліній вбачається, що земельні ділянка по [ADDRESS] , знаходиться в мікрорайоні «Шахта». Судом встановлено, що рішенням XIV сесії ХХІ скликання Ужгородської районної ради народних депутатів від 17.09.1993 року на підставі п.1 ст.27 ЗК України вилучено в землі запасу району із землекористувань, а саме радгосп - заводу «Ужгородський» земельні ділянку загальною площею 80,4 га, а тому числі: посовищ 60,3га, лісів 4,4 га., чагарників 3,0га, господарського двору 0,4га, під польовими шляхами 4,7га, під ставком 0,6га, під ярами 7,3га в мікрорайоні «Шахта», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного рішення. Пунктом 2 даного рішення Ужгородська районна рада народних депутатів ухвалила виділити земельні ділянки загальною площею 68,1га в мікрорайоні «Шахта» із земель запасу району під будівництво під будівництво індивідуальних житлових будинків та об`єктів інфраструктури та п.4 рішення передано повноваження районній державній адміністрації провести надання земельних ділянок громадянам під будівництво індивідуальних житлових будинків в мікрорайоні «Шахта». В подальшому, розпорядженням голови Ужгородської районної державної адміністрації № 191 від 28.04.2000 року [PERSON] , користуючись повноваженнями, наданими рішенням XIV сесії ХХІ скликання Ужгородської районної ради народних депутатів від 17.09.1993 року, громадянину [PERSON] виділено також земельну ділянку площею 0,04га в мікрорайоні шахта та надано дозвіл будівництва індивідуального житлового будинку з необхідними господарськими будівлями та спорудами. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородської районної ради від 21.07.2000 року 12 сесії ХХІІІ від 21.07.2000 року скликання ухвалено припинити право власності громадян на земельні ділянки, згідно додатку № 1 та надати у приватну власність громадянам земельні ділянки для індивідуального житлового будівництва в мікрорайонах «Східний», «Електродвигун», «Шахта», «Лазський берег» згідно додатків 2 - 6. Так, згідно додатку № 4 до рішення 12 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради віл 21.07.2000 року вбачається, що [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку в мікрорайоні «Шахта» площею 0,09га. В подальшому, на підставі рішення 11 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради народних депутатів від 21.07.2000 року, [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку у мікрорайоні «Шахта», про що видано Державний акт серії І - ЗК № 000305, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 351. Відповідно до Генерального плану зовнішніх меж земельної ділянки по [ADDRESS] , яка була виділена [PERSON] згідно вказаного вище рішення від 11 сесії 23 скликання від 21.07.2000 року, земельна ділянка площею 0,10га. вбачається, що земельна ділянка площею 0,048га., межі якої ширина 16,0*16,0 метрів та довжиною 60,0*60,0 метри. Таки чином, судом встановлено, що фактичне збільшення земельної ділянки [PERSON] до розміру площі 0,09 га відбулося за рахунок видання розпорядження голови Ужгородської районної державної адміністрації № 191 від 28.04.2000 року [PERSON] , на виконання рішенням XIV сесії ХХІ скликання Ужгородської районної ради народних депутатів від 17.09.1993 року, про виділ земельної ділянки [PERSON] площею 0,04 га, та як наслідок ухвалення рішення Ужгородської районної ради від 21.07.2000 року 12 сесії ХХІІІ від 21.07.2000 року. Стосовно твердження позивачки та її представника про те, що при виділенні [PERSON] земельної ділянки відбулося накладення на належну їй на праві власності земельну ділянку суд відхиляє з огляду на наступне. Так, обґрунтовуючи даний позов, представник позивачки [PERSON] вказує на те, що відповідач оскаржуваним рішенням від 12 сесії 23 скликання від 21.07.2000 року та державним актом протиправно включив у загальну площу 0,09га та 0,10 га належну [PERSON] земельну ділянку. Суд констатує, що представник відповідача в обгрунтування даної вимоги посилався на акт перевірки від 14.10.2008 року. Так, з наявного в матеріалах Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.10.2008 року, складеного Управлінням з контролю за використанням та охороною земель у Закарпатській області вбачається, що рішенням 12 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради від 21.07.2000 року [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,09га. Державний акт на право приватної власності на землю серії І - ЗК № 000305 видано 31.07.2000 року № 351 на площу 0,10га. Крім того, встановлено, що державний акт видано на підставі рішення 11 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради. Тобто не співпадає площа та № сесії вказані в державному акті та рішенні. Однак, суд констатує, що вказаний вище Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.10.2008 року, не підтверджує факт накладання земельної ділянки позивача із спірною земельною ділянкою [PERSON] , оскільки, як вбачається із самого акту перевірки, рішення міської ради та виданий на його підставі [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю площею 0,048 га до перевірки взагалі надані не були. Даний акт підтверджує можливе допущення описки при заповнені оскаржуваного державного акту на право власності на землю виданого на ім`я [PERSON] (в т.ч. й в частині невірного відображення номеру сесії Ужгородської районної ради, яка відбулася 21.07.2000 р. та на якій було прийнято рішення надати у власність [PERSON] спірну земельну ділянку). Таким чином, суд не може вважати Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.10.2008 року достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи, на які посилається позивачка в підтвердження її порушеного права, а саме такий не підтверджує факту накладення земельної ділянки [PERSON] на земельну ділянку [PERSON] . Суд констатує, що представником позивача [PERSON] надано суду Висновок судового земельно - технічного дослідження від 19.08.2020 року № Д0033/2020, з якого вбачається, що має місце накладення на земельну ділянку [PERSON] земельної ділянки [PERSON] , що виникло за рахунок того, що земельні ділянка [PERSON] становить 60м., при загальній відстані між [ADDRESS] . Тобто, в загальну площу земельної ділянки, що належить [PERSON] на підставі державного акту серії І - ЗК 000305 входить площа, 0,04га, що була йому виділена рішенням Ужгородської районної державної адміністрації № 191 від 28.04.2000 року та частина площі земельної ділянки [PERSON] . Однак, точної площі накладення на підставі наданих документів визначити не вдається можливим. Однак, суд видкидає наданий представником позивача Висновок судового земельно - технічного дослідження від 19.08.2020 року № Д0033/2020 як належний та допустимий доказ з приводу предмета спору, з огляду на наступне. Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у висновку судового земельно - технічного дослідження від 19.08.2020 року № Д0033/2020 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Окрім того, із вказаного висновку вбачається, що таких було складено без безпосереднього дослідження його об`єкта, а саме висновок було складено на підставі матеріалів, наданих стороною позивача, без виходу на земельну ділянку [PERSON] з метою її безпосереднього дослідження, що дає підставі встановити факт накладення земельної ділянки [PERSON] . Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на вищевикладене, суд констатує, що наданий представником позивача Висновок судового земельно - технічного дослідження від 19.08.2020 року № Д0033/2020 не може бути належним та допустимим доказом у справі в підтвердження порушеного права [PERSON] . Даний висновок щодо оцінки доказів сформовано у постанові Великої Палати ВС від 18.12.2019 року з розгляду справи 522/1029/18, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляд даної справи. Окрім того, з наявного в матеріалах справи листа № 05-08-Я-151 від 17.05.2011 року вбачається, що земельні ділянка, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту серії І - ЗК № 000305 від 31.07.2000 року розташована у межах Ужгородського району, а саме на території Оноківської сільської ради за межами населеного пункту с. Оноківці. З наданих суду письмових пояснень представника Оноківської сільської ради вбачається, що згідно генплану забудови земельної ділянки по [ADDRESS] (забудовник [PERSON] ) та рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26.04.1995 року № 58 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,048 га, де в подальшому на підставі зазначеного рішення Ужгородська міська рада 03 жовтня 1995 року видала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 915-0077. В Державному акті на право власності зазначається, що по сусідству з позивачем знаходиться земельна ділянка [PERSON] . Забудовник [PERSON] отримав земельну ділянку площею 0,048 га по [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 28.02.1990 року № 245 (поз. 315). Згідно генерального плану забудови земельної ділянки по [ADDRESS] ця ділянка суміжна з земельною ділянкою по [ADDRESS] , яка належить забудовнику [PERSON] . Згідно генплану забудови земельної ділянки (забудовник [PERSON] ) на правах приватної власності згідно рішення 11 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради від 21 липня 2000 року належить земельна ділянка площею 0,10 га по [ADDRESS] на підставі державного акту серії І-ЗК № 000305 виданого Ужгородською районною радою 31 липня 2000 року № 351. В результаті вивчення матеріалів щодо суміжних земельних ділянок, встановлено, що фактична площа земельної ділянки, яка належить [PERSON] по [ADDRESS] , складає 0,048 га, а фактична площа земельної ділянки, яка належить [PERSON] [ADDRESS] , складає 0,09 га. Даний факт також підтверджується наявною в матеріалах справи копію Генерального плану, з якого вбачається факт належності [PERSON] земельної ділянки, площею 0,48га. Таким чином, суд констатує, що стороною позивача не було спростовано даний обставину жодним належним, достовірним та допустимим доказом. Згідно ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 даної статті визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей, про що зазначено в ч.2 ст.158 Земельного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частина 1 ст.79-1 Земельного кодексу України визначає, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується, про що зазначено в ч.1 ст.393 Цивільного кодексу України. Однак, суд констатує, наявні в матеріалах справи докази не містять в собі підтвердження накладення на земельну ділянку [PERSON] земельної ділянки [PERSON] , рішення 12 сесії 23 скликання Ужгородської районної ради від 21.07.200о року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,09га ухвалено відповідно до норм земельного законодавства, а наявність неспівпадіння у Державному акті серії І - ЗК № 000305 від 31.07.2000 року за реєстровим номером № 351 щодо площі та номеру сесії породжує правові наслідки для [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] , однак, жодним чином не свідчать про порушення прав позивачки [PERSON] та не спростовують факту належності їх на праві приватної власності земельної ділянки площею 0,048га згідно Державного акту серії ЗК № 915-0077. Відносно посилання заявленого представником відповідача [PERSON] клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Таким чином, суд з огляду на викладене зазначає, що оскільки під час розгляду даної справи не знайшло свого підтвердження факт порушення права позивачки, суд не вважає за необхідним надавати оцінку аргументу представника відповідача щодо пропуску строк звернення позивача до суду чи відсутності такого. Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні в матеріали справи докази та надавши їм оцінку шляхом всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до переконання, що в задоволенні даного позову слід відмовити. Згідно п.9 ст.158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що на виконання приписів ч.9 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22.02.2017 року підлягають скасуванню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed