Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду 16.03.2017 р. звищевказаним позовом. В позові зазначає, що 29.01.2016 р. між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізінгу № 002357. Відповідно до п.1.1 договору предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб, визначений у даній статті та у специфікації, а саме ЗАЗ Sens, комплектація/модифікація basic, об»єм двигуна 1,3 куб.м., тип МТ, привід передній. У п.8.2 договору зазначено, що укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмету лізінгу, на момент укладання договору, за цим договором становить 6 268,66 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент предмета лізінгу становить 168 000 грн. з ПДВ. Згідно п.1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Лізінгоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Відповідно до п.1.7 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору. З текстом договору ознайомитися при його підписанні у повному обсязі та належному обсязі можливості не мав. При цьому йому було надано на підписання ще додатковий договір до договору фінансового лізингу від 29.01.2016 р. № 002357, та додаток № 1 до договору фінансового лізингу № 002357 від 29.01.2016 р. і додаток № 2 до договору фінансового лізингу № 002357 від 29.01.2016 р., зміст яких належним чином встановити неможливо через неякісне їх відтворення на пристрої друку. Проте йому було надано рахунок на оплату 16 800 грн. та повідомлено, що це є першою частиною оплати вартості предмета лізингу. 29.01.2016 р. ним на користь відповідача, згідно до квитанції № 0.0.497825195.1, з призначенням платежу «адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № платіж зг з дог.фінансового лізингу № 002357 від 29.01.2016 р.», було перераховано 16 800 грн. Ознайомившись пізніше з текстом договору ним було встановлено, що в момент укладання договору недодержано необхідних у даному випадку вимог законодавства України, що є підставою для визнання договору недійсним з настанням відповідних наслідків. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Враховуючи зміст п.1.1 договору не можливо констатувати, що він містить інформацію щодо індивідуальних ознак предмету лізингу (рік випуску або проміж років випуску, зазначення щодо попередньої вживаності речі, зазначення виробника тощо). Згідно до ч.1 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). У п.6.4 договору зазначено, що недоліки предмета лізингу, що виникли у гарантійний термін експлуатації, в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються уповноваженим на те виконавцем робіт з технічного сервісу за рахунок продавця. Оскільки, вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару (його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару), то п.6.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності ті ін. суперечить положенням ст.808 ЦК України. Ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання угоди (чи її умов) недійсною. Аналіз змісту договору дає підстави прийти до висновку про те, що в договорі включені та обмежені права лізенгоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов»язків, передбачених договором та законом, звужені обов»язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов»язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Також при укладанні договору недодержана його належна форма. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст.ст.15, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.215, 216, 799, 806 ЦК України, просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002357, укладений 29.01.2016 р. між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто»; стягнути з відповідача на його користь сплачені на виконання визнаного недійсним договору № 002357 від 29.01.2016 р. грошові кошти в сумі 16 800 грн., а також стягнути судові витрати. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача до суду не повторно з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.01.2016 р. між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 002357, предметом якого є транспортний засіб ЗАЗ Sens, комплектація/модифікація basic, об»єм двигуна 1,3 куб.м., тип МТ, привід передній. Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам (п. 1.1 договору) (а.с.6-11). Згідно з п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Пунктом 8.2 договору передбачено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 6268,66 доларів США, що є гривневим еквівалентом суми 168 000 грн. (з ПДВ). Згідно з п. 8.1 договору, всі платежі підлягають сплаті в українських гривнях. Відповідно до пункту 1.7 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства: адміністративного платежу, авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу (а.с.6зв.). На виконання умов договору позивач сплатив 16 800 грн. (а.с.16). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Статтею 808 ЦК України передбачено, що, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства оспорюваний позивачем договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом також встановлено, що зміст спірного договору не містять відомостей: про рік випуску та якісні характеристики транспортних засобів, крім того, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Крім того, договір фінансового лізингу від № 002357 від 29.01.2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було, а тому в силу ст.. 220 ЦК України є нікчемними. Згідно з вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, враховуючи невідповідність договору умовам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», не мають правового значення ті обставини, що сторони частково виконали його умов. Ці дії сторін є лише підставою для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Разом з тим, враховуючи, що в спеціальному законі «Про фінансовий лізинг», яким врегульовано правовідносини між сторонами, не передбачено прямої вказівки на нікчемність договору фінансового лізингу у випадку недотримання вимоги про його нотаріальне посвідчення, а його нікчемність встановлюється через аналіз норм цивільного кодексу, за яким на правовідносини між сторонами одночасно розповсюджується параграф 5 глави 58 цивільного кодексу щодо найма (оренди) транспортного засобу, а також враховуючи, що оспорюваний договір одночасно не відповідає положенням ст.. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає, що вимога позивача про визнання недійсним цього договорів є такою, що підлягає задоволенню. Також, позивач просив одночасно застосувати наслідки недійсних правочинів, передбачені ст.. 216 ЦК України, стягнувши на його користь сплачені за недійсним договором платіж у розмірі 16 800 грн. З наведеного вище, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved