Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кольчуга-Київ" (далі по тексту ТОВ "Кольчуга-Київ), Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергогазінвестконсалт" (далі по тексту ТОВ "Енергогазінвестконсалт"), [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги від 11 березня 2013 року удаваним правочином, посилаючись на той факт, що 11.03.2013 р. між відповідачами було укладено договір про переуступку прав вимоги, за яким первісні кредитори ТОВ "Енергогазінвестконсалт" та [PERSON] переуступили ТОВ "Кольчуга-Київ" право вимоги щодо стягнення коштів за його зобов'язаннями. Позивач зазначив, що даний договір є удаваним правочином, який за своєю правовою природою містить всі ознаки договору факторингу та є таким, що порушує права та інтереси позивача, а відтак він змушений звертатись до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладені в ньому обставини, зазначив, що згідно рішення Апеляційного суду м.Києва від 05.02.2014 року, що залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року, встановлено, що первісні кредитори по договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013 року не являються позикодавцями, не наділені жодним правом вимоги, а відтак не могли відступити таке право іншій особі, ТОВ "Енергогазінвестконсалт" та [PERSON] не виконали вимоги п.п.2.1 та 2.2 спірного договору, а тому договір не набув правового статусу. Крім того, ТОВ "Кольчуга-Київ" не маючи статусу фінансової установи, уникає від сплати майнових зобов'язань на користь держави, оскільки здійснює діяльність по стягненню коштів (факторингову діяльність) всупереч чинному законодавству України, а відтак представник позивача просив суд визнати договір про відступлення права вимоги від 11 березня 2013 року удаваним правочином. Представники відповідачів - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, представники відповідачів зазначили, що відносини, що склались між відповідачами, як сторонами договору про відступлення права вимоги від 11 березня 2013 року регулюються ч.1 ст.512 ЦК України. При цьому, в ході розгляду справи судом, позивачем не доведений умисел сторін на приховування одного правочину іншим, що є необхідним елементом удаваності правочину, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з вимогами ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як вбачається з оспорюваного позивачем договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013р. (а.с.8-9), фактично відбулася заміна кредитора у зобов'язанні, що передбачено в пунктом 1 частини 1 ст.512 ЦК України, яка вказує, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 18.12.2013 року, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 28.05.2014 року, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2014 року, вбачається, що присутні в судовому засіданні сторони, оспорюваного позивачем договору про відступлення права вимоги від 11.03.2013р., підтвердили своє волевиявлення і фактичне укладення саме договору про відступлення права вимоги, а не договору факторингу. Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, право [PERSON] порушено тим, що внаслідок відступлення права вимоги за спірним договором, ТОВ "Кольчуга-Київ" набуло права вимоги до позивача за надуманими борговими зобов'язаннями, яких у позивача по відношенню до відповідачів ніколи не існувало. З рішення Апеляційного суду м.Києва від 05.02.2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року, вбачається, що ТОВ "Кольчуга-Київ" не було доведено належними доказами отримання фізичною особою [PERSON] від [PERSON] та ТОВ "Енергогазінвестконсалт" грошових коштів за розпискою у власність останнього, між останніми та ТОВ "Енергогазінвестконсалт", в особі директора [PERSON], на період 2007 року вбачається наявність правовідносин щодо здійснення інвестиційної діяльності, а тому правовідносини, що склались між сторонами не регулюються ст.ст.1046-1051 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що твердження представника позивача, що внаслідок відступлення права вимоги за спірним договором, ТОВ "Кольчуга-Київ" набуло права вимоги до позивача за надуманими борговими зобов'язаннями, яких у позивача по відношенню до відповідачів ніколи не існувало не відповідає дійсним обставинам справи, т.я. вищевказаним рішенням було встановлено, що правовідносини, що склались між сторонами не регулюються ст.ст.1046-1051 ЦК України, а вбачається наявність правовідносин щодо здійснення інвестиційної діяльності, тобто відсутність зобов'язання позивача по відношенню до відповідачів, як такого загалом, встановлена судом не була. Судом встановлено, що позивач не є стороною укладеного договору про переуступку прав вимоги, за яким первісні кредитори ТОВ "Енергогазінвестконсалт" та [PERSON] переуступили право вимоги ТОВ "Кольчуга-Київ". Обґрунтування позову тим, що, на думку позивача, спірний договір про відступлення права вимоги є удаваним правочином, який за своєю правовою природою містить всі ознаки договору факторингу, не знайшли свого підтвердження в суді. Крім того, звертаючись із даним позовом до суду, позивач не надав суду доказів про те, яке саме його цивільне право або інтерес порушено укладенням 11.03.2013р. договору про відступлення права вимоги за його борговою розпискою від 13.10.2010р.. Оскільки позивач є боржником за основним зобов'язанням, тому, виходячи із правового змісту частини 1 ст.516 ЦК України, він не має права оспорювати договір відступлення права вимоги щодо нього з будь-яких правових підстав. Таким чином, суд приходить до висновку, що у разі задоволення позову [PERSON] не вбачається, що в такий спосіб буде відновлено будь-яке конкретне порушене право або інтерес позивача. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Виходячи з встановлених обставин справи, позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси, а тому суд вважає відсутніми підстави для визнання договору про відступлення права вимоги від 11 березня 2013 року удаваним правочином. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог, а тому в позові слід відмовити. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення на користь позивача понесених ним та документально підтверджених судових витрат, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed