Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», Криворізьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров'я. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач працював на підприємстві відповідача із загальним стажем роботи на підприємстві за професією, в умовах впливу шкідливих факторів, складає 13 років 7 місяців та підпадав під вплив пилу, концентрація якого, перевищувала нормативні показники. У зв'язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, підпадаючи під дію загальної вібрації та пилу, з вини Відповідача, Позивачем отримано хронічні професійні захворювання. За медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» м. Кривого Рогу «Про наявність професійного характеру захворювання» №93 від 24.01.2017, Позивачу встановлено діагноз: дрібновузковий коніотуберкульоз (А, t/g, 2/2, em, tb, pi,pgp), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої ст., група «А». Легенева недостатність першого-другого ст. J65, у зв'язку з чим позивачу було визначено ступень втрати професійної працездатності - 20%. Таким чином, Позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. У зв'язку з вказаними хронічними професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки Позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі у зв'язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями. Тривалий процес лікування, позбавляє Позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічних професійних захворювань, Позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, Позивач, в наслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності в молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах Позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. У зв'язку з викладеним, позивач просить суд стягнути із відповідачів суму моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров'я у розмірі по 194 628,00 з кожного. В судове засідання позивач та його представник не з'явились, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягають. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, що підтверджується матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надали. Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов'язковою. Винесеною ухвалою за клопотанням представника відповідача-1 від 25.10.2018 року судом встановлено спрощений порядок провадження у справі з викликом (повідомленням) сторін. У цій же ухвалі суду прямо зазначено, що неявка учасників процесу не перешкоджає розгляду справи. Крім того, згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частиною 5 ст.279 ЦПК України передбачено розгляд справ в порядку спрощеного провадження взагалі без виклику (повідомлення) сторін. Частиною 3 ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 14.02.2018 року по справі №910/33054/15, а також у рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року "Пономарьов проти України". Оцінюючи вищенаведені міркування та посилання на норми ЦПК України в їх сукупності, суд доходить до висновку, що відповідачі були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання однак до суду не з'явилися, при цьому вказана неявка відповідно до вимог Закону не є підставою для відкладення слухання справи в порядку спрощеного провадження. Водночас, представником відповідача Гулідою С. В., діючою на підставі довіреності в інтересах Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, надано в строки та за встановленими ЦПК України правилами відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач-2 вважає, що є неналежним відповідачем, а отже у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача-2 суми моральної шкоди слід відмовити, оскільки відсутні підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати таку виплату. Також, представником відповідача Громко Н. В., діючого на підставі довіреності в інтересах Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», надано в строки та за встановленими ЦПК України правилами відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач-1 вважає, що у задоволенні позовним вимог слід відмовити, оскільки відсутні належні докази вини відповідача-1 у заподіянні шкоди позивачу, зокрема, через роботу на інших посадах та підприємствах, що потягло за собою появу та розвиток професійної хвороби. У зв'язку з неявкою всіх учасників процесу, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що позивач працював на ПРАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» механіком механічної служби дробильної фабрика (а.с. 15-26). З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 06.04.2017 року (а.с. 11-14) встановлено, що загальний стаж роботи позивача становить 39 років 2 місяці з них в умовах шкідливого впливу - 13 років 7 місяців. Підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут: 10.1993-12.1994 рр. - ВАТ «ПівнГЗК» цех випалювання і огрудкування, слюсар черговий та з ремонту обладнання; 12.1994 - 11.1999 рр. - ВАТ «ПівнГЗК» цех випалювання і огрудкування, механік; 11.1999 - 02.2001 рр. - ВАТ «ПівнГЗК» цех по виробництву обкотишів, механік; 07.2001 - 11.2001 рр. - слюсар черговий та з ремонту устаткування дробильної фабрики ВАТ «ЦГЗК» (п. 16 Акту). При цьому, Позивач, в зазначений період часу, піддавався шкідливому впливу наступних виробничих факторів: Запиленість повітря робочої зони: -Пил з вмістом кристалічного кремнію діоксину (SiO2) від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 3,5 рази перевищує ГДК (7,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3) згідно ГОСТ 12.1.005-88 «Общие санитарно-гигиенические требования к воздуху рабочей зоны»). Важкість та напруженість праці Позивача, відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, відноситься до 3 класу 3 ступеня (п.13 Акту). У зв'язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, підпадаючи під дію загальної вібрації та пилу, з вини Відповідача, Позивачем отримано хронічні професійні захворювання: за медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» м. Кривого Рогу «Про наявність професійного характеру захворювання» №93 від 24.01.2017, Позивачу встановлено діагноз: дрібновузковий коніотуберкульоз (А, t/g, 2/2, em, tb, pi,pgp), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої ст., група «А». Легенева недостатність першого-другого ст. J65 (п. 14 Акту). При цьому, згідно п. 18 Акту запропоновано безпосередньо генеральному директору ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» розробити відповідні заходи з метою ліквідації і запобіганню професійних захворювань (отруєнь). При цьому суд доходить до висновку, що вказаною обставиною спростовуються доводи відповідача-1, викладені у відзиві на позовну заяву, з приводу відсутності вини підприємства щодо виникнення професійного захворювання у позивача. Крім того, 13.06.2017 року позивачу було визначено ступень втрати професійної працездатності - 20% (а.с. 9-10). Так, відповідно до ч. ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Отже, надані позивачем докази підтверджують, що ушкодження здоров'я у вигляді отримання професійного захворювання відбулося при виконанні ним трудових обов'язків на підприємстві відповідача-1. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань. При вирішенні спору в частині відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги зазначені у позовній заяві обставини про те, що у зв'язку з захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв'язку з загальною слабістю, втомою, болями. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування, наявність фізичного болю, що викликають складність при звичайних життєвих умовах підтверджуються чисельними медичними виписками із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON], що містяться в матеріалах справи (а.с. 30-43). При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками професійного захворювання порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки, що в свою чергу призвело до моральних страждань. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди проводиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, за наявності причинного зв'язку. Оскільки в письмових матеріалах справи всі перелічені умови знайшли своє відображення, оскільки позивач отримав професійне захворювання безпосередньо через виконання трудових обов'язків, тобто підприємство належним чином не забезпечило безпечних умов праці, суд погоджується з необхідністю грошового відшкодування, пов'язаного зі спричиненням моральної шкоди. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що йому були спричинені моральні страждання, отримання професійного захворювання, безумовно, змінила його нормальний життєвий ритм, проте вирішуючи питання про достатній розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з позицією відповідача-1 щодо того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів щодо обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричинених збитків. Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз'яснення, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Тому при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути на його користь 17000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Водночас, суд погоджується з доводами представника відповідача-2 та вбачає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, пов'язаних зі стягненням моральної шкоди з Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Законом України №717-У від 23.02.2007р. внесено зміни до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві...", відповідно до яких всі норми даного закону якими передбачалося виплата моральної шкоди - виключено. Згідно п.2 ч.44 Розділу 2 "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет на 2008р." - "У Законі України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності": у пункті 3 розділу XI "Прикінцеві положення": після абзацу третього доповнити новим абзацом такого змісту: "відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року". Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Згідно ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Крім того, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що набрав законної сили від 01.01.2015 року, відшкодування моральної шкоди не відносить до страхових виплат в розумінні ч. 7, 8 ст. 36. Тому відсутні підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати таку виплату. Таким чином, в частині позовних вимог до відповідача-2, суд доходить до висновку про їх безпідставність, тому відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial