Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за межі України до Російської Федерації малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у супроводі його матері [PERSON], [INFO], за відсутності нотаріально посвідченої згоди та супроводу його батька - [PERSON], [INFO], з дня набрання рішенням законної сили до досягнення [PERSON] шістнадцяти років, тобто до [INFO]. Свої вимоги мотивує тим, що протягом 2006-2010 років вона проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народився син [PERSON]. Спільне життя з відповідачем не склалося і сторони розійшлися. За згодою сторін місце проживання дитини було визначено із матір'ю і син залишився проживати з позивачем. Матеріальним забезпеченням сина, піклуванням про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток займаються позивач та її мати. Відповідач коштів на утримання дитини не надає, про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток не піклується. На даний час позивач вийшла заміж та разом із чоловіком проживає в м. Москва (Російська Федерація). Зареєстрована в якості індивідуального підприємця, має власне ательє з пошиття та ремонту одягу. Крім того, має у власності легковий автомобіль та садову земельну ділянку. Дитина проживає з матір'ю позивача за адресою [ADDRESS], але бажає відвідувати позивача та її чоловіка у м. Москва, періодично приїздити до них на 2-3 місяці. Позивач та її чоловік теж бажають щоб син позивача відвідував їх. Нинішній чоловік позивача відноситься до її сина, як до свого рідного, у свою чергу, син відноситься до нього, як до свого батька. Раніше відповідач неодноразово на прохання позивача надавав нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина з України, проте ситуація кардинально змінилася. На даний час відповідач у категоричній формі відмовляється надати згоду на виїзд сина, внаслідок чого син позбавляється можливості відвідувати свою матір за місцем її проживання у м. Москва, а позивач позбавляється можливості за місцем її проживання його виховувати, піклуватися про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім того, дитина позбавляється можливості виїздити з позивачем за кордон на відпочинок. Позивач вважає, що згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадян України, ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", ч. 3 ст. 313 ЦК України позовні вимоги підлягають задоволенню. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила, що дитина на даний час проживає з бабусею в м. Чернігові, але вона та її чоловік бажають більше спілкуватися з дитиною за місцем їх проживання. Відповідач відмовився надавати згоду на виїзд дитини за межі України, відмову не обґрунтовував. В порядку доповнення зазначила, що повністю забезпечує дитину, розмови про зміну громадянства дитини немає. Дитина приїжджає до Російської Федерації і перебуває там дозволені три місяці, відвідує гуртки та спортивні секції. Бажає отримати дозвіл на багаторазові виїзди дитини до Російської Федерації, щоб не шукати батька для отримання цього дозволу, а приїхати, забрати дитину, а через певний період повернути. Питання про відвідування шкільного закладу в Російській Федерації чи в України ще не вирішувала, зараз дитина не готова йти до школи. Представник позивача позовні вимоги підтримав. Пояснив, що метою виїзду дитини за межі України є спілкування і виховання дитини за місцем проживання матері в Російській Федерації. Бажають винесення рішення про багаторазовий виїзд дитини за межі України і без визначення періоду, оскільки рішення не буде виконуватися чи виникнуть труднощі при виконанні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що надавав згоду на виїзд дитини за межі України, але в березні 2016 року позивач звернулась з проханням про поїздку до Російської Федерації для зміни громадянства дитини, тому зараз відповідач заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини. Крім того дитині потрібно готуватися до школи і йти до школи. Не заперечує проти виїзду дитини до Російської Федерації в період шкільних канікул. Визнав, що сторони визначили місце проживання дитини з матір'ю, спору про визначення місця проживання дитини на даний період немає. Представник третьої особи Новозаводської районної у місті Чернігові рада (як орган опіки та піклування) вирішення питання залишила на розсуд суду, одночасно зазначивши, що необхідно вказувати на який саме термін надається дозвіл на виїзд дитини за кордон. Заслухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] згідно копії свідоцтва про народження записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). 28.07.2012 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 959. Прізвище після реєстрації шлюбу дружини - [PERSON] (а. с 6). З копії посвідки "Вид на жительство иностранного гражданина" 82 № 092139 виданого на підставі рішення 845/15/131 від 10.03.2016 року [PERSON], [INFO], громадянка України має право перебування в Російській Федерації до 10 березня 2021 року ( а. с. 23) Згідно копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи в якості індивідуального підприємця [PERSON] зареєстрована як індивідуальний підприємець з 13.05.2015 року (а.с.9, 10). Копії правовстановлюючих документів ( а. с. 11-13) свідчать про перебування у власності [PERSON] рухомого та нерухомого майна, в судовому засіданні досліджені докази реєстрації права власності на нерухоме майно на ім'я [PERSON]. З копій нотаріально посвідчених заяв [PERSON] ( а. с. 24-26) останній надавав згоду на тимчасову поїздку для відпочинку та оздоровлення його малолітнього сина [PERSON], [INFO] до Російської Федерації, у супроводі матері [PERSON] в період з 25 квітня 2015 року по 22 липня 2015 року, з 20 грудня 2014 року по 31 січня 2015 року, з 15 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (зі змінами) (далі Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно положень ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог позивача, позивач та представник позивача наполягали на визначенні багаторазового виїзду [PERSON] до Російської Федерації без визначення періоду до досягнення дитиною 16 років, згідно поданої позовної заяви. Враховуючи норми ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вищенаведені норми закону передбачають надання за рішенням суду разового дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків і з обов'язковим визначенням відповідного часового проміжку перебування в іноземній державі, про що позивач та представник позивача заперечували в судовому засіданні. Надання за рішенням суду дозволу на майбутні, постійні виїзди дитини за кордон, без згоди батька не відповідають положенням ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України і суперечить приписам ст. ст. 141, 150, 153, 157 Сімейного кодексу України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Відповідно до частин 1, 4 статті 60 ЦПК України, які регламентують обов'язок доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON], всупереч вимогам вказаної норми закону, не представила суду належних та допустимих доказів звернення до відповідача з приводу надання дозволу на виїзд [PERSON], [INFO] за межі України із зазначенням держави прямування, мети поїздки, відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Відповідач в судовому засіданні оспорював факт такого звернення позивача, зазначивши, що в березні 2016 року позивач зверталась з клопотання про надання дозволу на зміну громадянства дитини. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed