Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що укладені між позивачем та відповідачем Договір про надання споживчого кредиту № 11166199000 від 07 червня 2007 року, Договір про надання споживчого кредиту № 11166200000 від 07 червня 2007 року, Договір про надання споживчого кредиту № 11163101000 від 08 червня 2007 року, Договір про надання споживчого кредиту № 11163148000 від 08 червня 2007 року, Договір про надання споживчого кредиту № 11248370000 від 07 листопада 2007 року та Договір про надання споживчого кредиту № 11248371000 від 07 листопада 2007 року є недійсними, в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена п. "г" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", яка б дозволяла використовувати сторонам іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. Позивач вказує, що недійсність основних кредитних зобов'язань тягне за собою недійсність Договору поруки № 119593 від 07 червня 2007 року, Іпотечного договору від 07 червня 2007 року, реєстровий № 2486, Договору поруки № 119971 від 08 червня 2007 року, Іпотечного договору від 08 червня 2007 року, реєстровий № 2522, Іпотечного договору від 11 червня 2007 року, реєстровий № 2070, Договору поруки № 156224 від 07 листопада 2007 року, Іпотечного договору від 07 листопада 2007 року, реєстровий № 4722, чим порушуються права позивача, як сторони недійсного забезпечувального зобов'язання. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи сповіщена належним чином, надала суду заяву з проханням слухати справу та прийняти рішення за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином та своєчасно повідомлені, про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладання розгляду справи, розгляд справи за їх відсутності чи будь-яких клопотань по справі від них до суду не надходило, свої думки щодо заявлених вимог у тій чи іншій формі не висловлено. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що на підставі наявних у справі письмових доказів, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Так, у судовому засіданні встановлено, що 07 червня 2007 року між Позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником за всіма правами та обов'язками якого є Відповідач ПАТ «УкрСиббанк») підписано Договір про надання споживчого кредиту № 11166199000 ( а.с.-10). Згідно п. 1.1. вказаного Договору банк надав Позивачу кредит у розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів США, а Позивач зобов'язалася повернути кредит у повному розмірі в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення. Пунктом 1.3.1. того ж договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється процента ставка у розмірі 12,5 % річних. Згідно Графіку погашення кредиту позичальник зобов'язується повертати банку кредит у розмірі 278 доларів США на місяць . 07 червня 2007 року між Позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» підписано договір про надання споживчого кредиту № 11166200000, згідно п. 1.1. якого АКІБ «УкрСиббанк» надав Позивачу кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 2 078 гривень та надається [PERSON] кожного календарного року з наступного року починаючи з дати укладання Договору. 30 січня 2009 року [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Додаткову угоду № 3 до Договору про надання споживчого кредиту № 111661990000 від 7 червня 2007 року, якою Графік погашення кредиту викладений в новій редакції . У якості забезпечення виконання зобов'язань за Договорами про надання споживчого кредиту № 11166199000 та № 11166200000 від 07 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та Відповідачем [PERSON] укладено Договір поруки № 119593 від 07 червня 2007 року, згідно п.1.1. якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням боржника, які виникають з умов договору про надання споживчого кредиту № 11166199000 та № 11166200000 . Також у якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаними Договорами про надання споживчого кредиту, 07 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та Відповідачем [PERSON] було укладено Іпотечний договір, реєстровий № 2486 від, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого в іпотеку була передана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом була внесена Заборона відчуження за реєстровим № 391 _). Також у судовому засіданні встановлено, що 08 червня 2007 року між Позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» підписано Договір про надання споживчого кредиту № 11163101000, згідно п. 1.1. якого, банк надав Позивачу кредит у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США, а Позивач зобов'язалася повернути кредит у повному розмірі в терміни та розміри, що встановлені Графіком погашення . Пунктом 1.3.1. вказаного договору передбачено, що за користування кредитними коштами встановлюється процента ставка у розмірі 13,5 % річних. Згідно Графіку погашення кредиту позичальник зобов'язується повертати банку кредит у розмірі 2 381 доларів США на місяць . 08 червня 2007 року між Позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11163148000, згідно п. 1.1. якого АКІБ «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 887 гривень та надається [PERSON] кожного календарного року з наступного року починаючи з дати укладання Договору . 30 січня 2009 року Позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено Додаткову угоду № 3 до Договору про надання споживчого кредиту № 11163101000 від 08 червня 2007 рокуё якою Графік погашення кредиту викладений в новій редакції . У якості забезпечення виконання зобов'язань за Договорами про надання споживчого кредиту № 11163101000 та 11163148000 від 08 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та Відповідачем [PERSON] укладено Договір поруки № 119971, згідно п.1.1. якого поручитель бере на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням боржника, які виникають з умов договору про надання споживчого кредиту № 11163101000 ( . Крім того, у якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаними Договорами про надання споживчого кредиту, 08 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та Відповідачем [PERSON] було укладено Іпотечний договір, реєстровий № 2522, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого в іпотеку була передана квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом була внесена Заборона відчуження за реєстровим № 398 . Також у якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаними Договорами про надання споживчого кредиту, 11 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та Позивачем укладено Іпотечний договір, реєстровий № 2070, посвідчений Приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], відповідно до якого в іпотеку передано земельну ділянку, загальною площею 0,0892 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку загальною площею 0,0873 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом була внесена Заборона відчуження за реєстровими № 2071 та № 2072 . Встановлено, що 07 листопада 2007 року Позивач та АКІБ «УкрСиббанк» підписали Договір про надання споживчого кредиту № 11248370000, згідно п. 1.1. якого банк надав Позивачу кредит у розмірі 150 000,00 (сто п'ятдесят тисяч) доларів США. Згідно п. 1.2.2. того ж договору, позивач зобов'язалася повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 1 680 доларів США в день сплати ануїтентних . 07 листопада 2007 року Позивач та АКІБ «УкрСиббанк» підписали Додаткову угоду № 1 до договору № 11248370000, якою сторони доповнили умови вказаного Договору та виклали його пункти 1.3.5., 3.4., 5.2., 7.2. в новій редакції . 30 січня 2009 року ті ж сторони підписали Додаткову угоду № 3ё якою пункт 1.2.2. Договору № 11248370000 був викладений в новій редакції. 07 листопада 2007 року Позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11248371000, згідно п. 1.1. якого АКІБ «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 3 072 гривень та надається кожного календарного року з наступного року починаючи з дати укладання Договору. В забезпечення виконання Договору про надання споживчого кредиту № 11248370000 та № 11248371000 між АКІБ «УкрСиббанк» та Відповідачем [PERSON] 07 листопада 2007 року укладено Договір поруки № 156224. Згідно п.1.1. вказаного договору поруки поручитель бере на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням боржника, які виникають з умов договору про надання споживчого кредиту № 11248370000 . Також у якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаними Договорами про надання споживчого кредиту, 07 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та Позивачем укладено Іпотечний договір, реєстровий № 4722, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого в іпотеку була передана квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом внесена Заборона відчуження за реєстровим №147 . Позивач стверджує, що у відповідача ПАТ «УкрСиббанк» при укладенні спірних договорів про надання споживчого кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Під час розгляду справи факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії у відповідача ПАТ «УкрСиббанк» не спростований. У п. 1.1. Договорів про надання споживчого кредиту № 11166199000 та № 11166200000 від 07 червня 2007 року, № 11163101000 та № 11163148000 від 08 червня 2007 року, № 11248370000 та № 11248371000 від 07 листопада 2007 року зазначено, що позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку та умовах, визначених цими договорами. Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що згідно з частиною першою ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня... Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також, за змістом аналізованої ст. 5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у відповідача ПАТ «УкрСиббанк», а відтак і у позивача, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірних договорів індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаними договорами була відсутня. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. З аналізу Договорів про надання споживчого кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких договір в силу його реальності не є укладеним), - а саме, зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника. Отже, ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається до банку з проханням видати кредит та укладає Договір про надання кредиту. Докази, що ініціатором видачі кредиту був ПАТ «УкрСиббанк», в судовому засіданні не були надані. Отримувачем за такими операціями також є позичальник, так як банк надає на його користь суму кредиту. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії не передбачено. Крім того, п. 1.2. вказаного Положення регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Позивач, в свою чергу, використовувала готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за Договорами про надання споживчого кредиту № 11166199000 та № 11166200000 від 07 червня 2007 року, № 11163101000 та № 11163148000 від 08 червня 2007 року, № 11248370000 та № 11248371000 від 07 листопада 2007 року, вносячи готівкою долари США в касу ПАТ «УкрСиббанк». Так, п. 1.2.2 Договорів передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення. Отже, сторонами у вказаних договорах та Графіках погашення кредиту до них погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 року, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Таким чином, позивачу чинним законодавством не було надано право здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за Договорами про надання споживчого кредиту № 11166199000 та № 11166200000 від 07 червня 2007 року, № 11163101000 та № 11163148000 від 08 червня 2007 року, № 11248370000 та № 11248371000 від 07 листопада 2007 року, в тому числі під час внесення плати за користування кредитом на користь ПАТ «УкрСиббанк» шляхом внесення доларів США в касу ПАТ «УкрСиббанк». Крім того, ці положення розгорнуті у листі НБУ від 02.06.2000 року, «Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", в якому НБУ дотримувався прямо протилежної позиції, зокрема, про те, що наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно ст. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірних кредитних договорів законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування Отже, оспорюванні кредитні договори, відповідно до ст. ст. 203,215, 227 ЦК України є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача щодо недійсності Договорів про надання споживчого кредиту № 11166199000 та № 11166200000 від 07 червня 2007 року, № 11163101000 та № 11163148000 від 08 червня 2007 року, № 11248370000 та № 11248371000 від 07 листопада 2007 року, в забезпечення виконання яких між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем, Відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір поруки № 119593 від 07 червня 2007 року, Іпотечний договір від 07 червня 2007 року, реєстровий № 2486, Договір поруки № 119971 від 08 червня 2007 року, Іпотечний договір від 08 червня 2007 року, реєстровий № 2522, Іпотечний договір від 11 червня 2007 року, реєстровий № 2070, Договір поруки № 156224 від 07 листопада 2007 року, Іпотечний договір від 07 листопада 2007 року, реєстровий № 4722, також підлягають визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. Як вбачається з розділу "Застосування правових наслідків недійсності правочину" Листа Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 року, згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання спірного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав". Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивача, виходячи з зацікавленості сторін щодо застосування наслідків недійсності Іпотечних договорів, за яким позивачка та Відповідач [PERSON] заставили належне їм нерухоме майно, суд вважає можливим в порядку застосування реституції за недійсним Іпотечним договором, реєстровий № 2486 від 07 червня 2007 року виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нерухомого майна № 391. З тих же підстав та у зв'язку з недійсністю Іпотечного договору, реєстровий № 2522 від 08 червня 2007 року виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нерухомого майна № 398, у зв'язку з недійсністю Іпотечного договору, реєстровий № 2070 від 11 червня 2007 року виключити записи про заборону відчуження нерухомого майна під № 2071 та № 2072, у зв'язку з недійсністю Іпотечного договору, реєстровий № 4722 від 07 листопада 2007 року виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нерухомого майна № 147. На підставі вищенаведеного, та

Outcome: approved