Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

19 лютого 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом. У заяві вказала, що їй та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності, кожному по 1/2 частці, належить автомобіль марки КАМАЗ 55111, державний номер [NUMBER]. Розділити в натурі частки технічно неможливо. Потреби у транспортному засобі вона не має, тоді як відповідач використовує автомобіль у господарській діяльності. Позивачка просила винести рішення про стягнення на її користь матеріальної компенсації вартості належної частки у 39568грн.50коп. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з"явився. Згідно поданої заяви, в порядку ст.158 ЦПК України, просив справу слухати у його відсутність, вказавши на визнання ним позовних вимог. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши представлені докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, рішенням Снігурівського районного суду від 08 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, за кожною зі сторін визнано право власності на 1/2 частину автомобіля КАМАЗ 55111, 1990 року випуску, оранжевого кольору, номер шасі 55111003085390, державний номер [NUMBER], вартістю 79137 грн. (а.с.6-8). Позивачка заявила про право на одержання від іншого співвласника грошової компенсації вартості своєї частки. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13 січня 2016 року розглянув справу №6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні та зробив правовий висновок про те, що випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст.364 ЦК України. З врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У п.38 Рішення ЄСПЛ у справі "[PERSON] проти України" №35041/05, остаточне 21 березня 2011 року, суд нагадав, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст.1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне. Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". В силу ч.ч.1,2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За наведеного визначення, автомобіль є неподільною річчю. Статтею 60 ЦПК України визначається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, визнані судом загальновідомими, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини - ст.61 ЦПК України. Сторонами у справі визнані обставини перебування спільного майна у користуванні виключно відповідача за не сплати співвласниці матеріальної компенсації за таке володіння та користування. Вартість спільного майна сторін і відповідно частки кожного зі співвласників визначена вищенаведеним рішенням суду від 08 грудня 2015 року, яке набрало законної сили. Вказуючи на визнання позовних вимог, відповідач не надав суду доказів про те, що він не є спроможним виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та про те, що така виплата становитиме для нього надмірний тягар. Отже, вимога позивачки про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості її частки автомобіля грунтується на законі та підлягає задоволенню. На підставі викладеного, суд ухвалює про задоволення позовних вимог. \~ Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору (а.с.1).

Outcome: approved