Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 15.08.2018 року до Черкаського районного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про зняття арешту з нерухомого майна та скасування заборони на його відчуження. Свої позовні вимоги позивач обгрунтував наступним чином. Позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,15 га по [ADDRESS], право власності на це майно набуте ним в 2015 році. Вказане майно знаходиться під арештом, на підставі постанови державного виконавця, прийнятої у межах виконавчого провадження, з виконання виконавчого листа про стягнення з позивача на користь ВАТ КБ "Надра"заборгованість в сумі 139270,27 грн. та на користь КС "Скарбничка" заборгованість в сумі 3882551,02 грн. Це виконавче провадження було в 2013 році завершено на підставі п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) та повернено стягувачу. У зв'язку зі спливом трирічного строку, виконавче провадження знищене. На підставі вищевикладеного, а також, враховуючи ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції), позивач просив зняти арешт з усього належного йому майна. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав. Представник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області направив на адресу суду заяву про розгляду справи у його відсутність. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 04.09.2018 відкрито провадження у справі. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,15 га по [ADDRESS], право власності на це майно набуте ним в 2015 році, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 16.03.2017, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єктів № 141629478 від 17.10.2018. Згідно інформаційного листа відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 25.06.2018 року № 2.1-33/7618, згідно автоматизованих даних системи виконавчого провадження, на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження з викоання виконавчих лмстів виданих Черкаським районним судом Черкаської області № 2-1464/11 від 31.01.2011 року та № 2-754 від 02.07.2009 року про стягнення коштів з [PERSON] на користь ВАТ КБ "Надра"заборгованість в сумі 139270,27 грн. та на користь КС "Скарбничка" заборгованість в сумі 3882551,02 грн. Відповідно до п. 2 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції закону, що діяв на момент прийняття рішення, в 2013 році виконавче провадження завершено, та на сьогодні знищені. Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», законні підстави для скасування арешту відсутні. Відповідно до листа відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 23.05.2018 року № 2.1-33/5544 станом на 23.085.2018 будь-які виконавчі провадження відносно [PERSON] за даними автоматизованої системи виконавчого провадження у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Черкаській області відсутні. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON], як на підставу для його задоволення, вказує, що виконавче провадження в межах якого було накладено арешт на майно вже завершено, а його матеріали знищені, наявність арешту з моменту закінчення строку для повторного звернення з виконавчим листом становить тривалий час. У відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Разом з тим, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. За змістом положень ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Ураховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п'ятої статті 47, повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків. Статтею 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на момент повернення виконавчого документа), а також, ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» у чинній редакції, передбачено строки звернення з виконавчим листом, а також право стягувача звернутись до суду із заявою про поновлення пропущеного строку. Крім того, статтею 433 ЦПК України передбачено, що у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Таким чином, стягувач не позбавлений права звернутись до суду із заявою про поновлення строків для пред'явлення виконавчого листа до виконання, а тому, посилання позивача, що стягувач втратив право пред'явлення виконавчого документа до виконання є безпідставними. Що ж до доводів позивача, що виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню, суд також їх відхиляє з огляду на те, що ч. 2 ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Однак, рішення суду (ухвали), який би встановлював, дійсно, що виконавчий лист про стягнення з [PERSON] боргу, було визнано таким, що не підлягає виконанню, суду надано не було, у позовній заяві таке питання, також, не порушувалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зняття арешту з майна. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що ст. 129 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. У постанові Пленуму ВСУ від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини. Так, рішенням від 27.11.2008 у справі «Крутько проти України» (№2), Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження (див. «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (no.1) (GC), no. 36813/97, п.197 ЄСПЛ 2006). Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (див. «Джорж Естіма проти Португалії» (Estima Jorge v. Portugal), рішення від 21 квітня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998*II, п. 35, та «Сіка проти Словакії» (Sica v. Slovakia), №2132/02, пп. 24-27, 13 червня 2006 року). Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15.10.2009, остаточне від 15.01.2010) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» ( Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Протоколу №1 (див. рішення у справі Войтенка, п. 53). Разом з тим, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід'ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов'язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19.03.1997 в справі «Горнсбі проти Греції»). Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950, права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс. Отже, виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов'язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11.12.2008 в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. Отже, з огляду на наявність судового рішення, за яким на користь відповідача з позивача було стягнуто заборгованість, обов'язковість виконання даного рішення, а також, відсутність зі сторони стягувачів у виконавчому проваджені інформації про припинення (врегулювання) грошового зобов'язання з боржником, або інформації та відповідних доказів про наявність підстав для застосування ст. ст. 599 - 609 ЦК України, враховуючи відсутність інформації про вчинення будь-яких дій зі сторони державної виконавчої служби щодо виконання рішення суду, а саме: виділ в натурі частки та реалізації арештованого майна (тобто невиконання рішення суду, органом на який законом покладено відповідні обов'язки та повноваження) та повернення виконавчого листа у зв'язку із тим, що у боржника відсутнє майно на яке можливо було звернути стягнення і всі заходи по розшуку такого майна виявились безрезультатними, суд, за таких обставин, не вбачає підстав для зняття арешту з майна, та вважає, що задоволення позову, у даному випадку, дозволить позивачу уникнути відповідальності, що за своїм змістом буде дискредитувати судові рішення. Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати. Враховуючи, що в позові відмовлено судові витрати суд покладає на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed