Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права на укладення строкового договору та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до наказу № 548-к від 10.09.2001 pоку [PERSON] з 11.09.2001 року була прийнята на посаду артистки симфонічного оркестру вищої категорії (віолончель) за строковою трудовою угодою Національного академічного театру опери та балету України ім. Т. Г. Шевченка, за результатами конкурсу, наказом №579-к п. 2 від 11.09.2002 року переведена на безстроковий трудовий договір на тій же посаді, і працювала на вказаній посаді до 23.02.2017 року, доки за наказом № 213-к від 23.02.2017 року з нею було припинено безстроковий трудовий договір згідно п.9 ст. 36 КЗпП України, п. 2 Прикінцевих положень Закону України від 28.01.2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». На виконання вказаного Закону України від 28.01.2016 року генеральним директором Національного академічного театру опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка було видано наказ № 899-к від 02.12.2016 року про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г.Шевченка». 15.12.2016 року їй було вручено повідомлення № 328 від 03.12.2016 року про наступну зміну з 16.02.2017 року істотних умов праці, а саме зміну трудового договору, укладеного між ним та театром, на контракт на виконання вимог Закону України від 28.01.2016 року № 955-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». У цьому повідомленні також зазначалось, що з формою контракту вона може ознайомитися на сайті Міністерства с культури України і зазначалась електронна адреса сайту. Крім того, у повідомленні зазначалось: «У разі відмови від роботи в нових умовах трудовий договір з Вами буде припинено за п. 6 ст. 36 КЗпП України з виплатою згідно зі ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку». Зайшовши на сайт Міністерства культури України, вона виявив відповідну форму контракту, що затверджена наказом №624 від 02.08.2016 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 18.08.2016 року за №1146/29276. Це узагальнений контракт без наповнення конкретним змістом, який сторони мають узгодити у відповідності до вимог 21 КЗпП України, ст. 627, 628 ЦК України та оформити у заповідності до вимог ст. 639 ЦК України. У даному конкретному випадку наказом №624 від 02.08.2016 року Міністерства культури затверджена проста письмова форма контракту. Тому у сторін є право вносити свої пропозиції в контракт для узгодження, які вони вважають за необхідне внести. Адміністрація Театру цим скористалася і внесла до запропонованого позивачці контракту, наприклад, до абзацу 2 пункту 2 розділу V наступну позицію: Роботодавець несе відповідальність згідно із законодавством у випадках: затримки виплати заробітної плати за умови повного фактичного бюджетного фінансування відповідно до затверджених планом асигнувань обсягів». У наданому Театром проекті контракту були ще ряд позицій, які погіршували становище позивачки як працівника, з якими вона не погодилась. 06.02.2017 року [PERSON] до адміністрації театру був направлений у двох примірниках належним чином оформлений контракт разом із супровідним листом №116 від 06.02.2017 року, яким враховані її права та інтереси адміністрації театру в межах законодавства. 14.02.2017 року адміністрація театру надала відповідь за № 69, де зазначалось, що у направленому нею контракті є ряд розбіжностей з формою контракту, затвердженою наказом Міністерства культури України від 02.08.2016 року № 624, що не відповідає вимогам чинного законодавства та нормативних документів, які регулюють творчо-виробничу діяльність театру. Позивачкою 15.02.2017 була направлена до театру ще одна редакція контракту, але адміністрація листом №116 від 17.02.2017 року повідомила, що не бачить підстав для прийняття запропонованої позивачкою редакції контракту. Наступним листом №1734 від 22.02.2017 року повідомила, що: «у разі прийняття Вами рішення про не укладення контракту, що тягне за собою припинення з Вами діючого трудового договору відповідно до п.9 ст.36 КЗпП України, адміністрація театру завтра, 23.02.2017року, протягом робочого дня готова провести з Вами повний розрахунок за відпрацьований час та вручити Вам трудову книжку». 23.02.2017 року після зустрічі працівників Театру з заступником Міністра культури України Мазур Т.В., начальником управління правового забезпечення Міністерства культури України Петасюк Л.В., на якій були присутні також генеральний директор Театру Чуприна П.Я. та начальник відділу кадрів [PERSON] . та інші представники адміністрації Театру, позивачкою була виготовлена ще одна редакція контракту, але цю редакцію контракту представник адміністрації не прийняла. Опівночі 23.02.2017 року після перемовин всім незгодним працівникам театру було повідомлено про те, що якщо варіант контракту від адміністрації не буде підписано, то вже готові накази про зупинення трудових відносин з ними. Правового обґрунтування неприйняття адміністрацією театру її редакцій трудового контракту вона не отримала, при відхиленні цих контрактів відповідач керувався виключно суб`єктивними підходами в їх оцінці. В останній редакції наданого відповідачем контракту позивачка виявила порушення своїх прав, які є неприйнятними для неї і не відповідають вимогам законів України та Конституції. У зв`язку з тим, що адміністрація театру безпідставно відмовила в укладенні поданого нею контракту, безальтернативно наполягаючи на підписанні запропонованого нею проекту контракту, який містить значні порушення її трудових прав, позивачка вимушена звернутися за захистом своїх прав у спосіб, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, шляхом визнання права на укладення строкового трудового договору з театром з урахуванням умов, що містяться в її редакції контракту, що не суперечать законодавству. Позивачка зазначає, що за час вимушеного прогулу відповідач повинен виплатити їй середній заробіток у розмірі 21217, 95 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати в сумі 785, 85 грн. за 27 днів. Також незаконною відмовою відповідача в укладенні з нею строкового трудового договору (контракту) їй завдана моральна шкода у розмірі 10 000 грн., оскільки вона перенесла суттєвий емоційний стрес, що супроводжувався значними негативними відчуттями, переживаннями за своє та членів сім`ї майбутнє, сім`я залишилась без засобів існування. 29.05.2017 року в судовому засіданні представник відповідача подала заперечення проти позову, в яких просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначала, що відповідач виконував вимоги законодавства, якими передбачений порядок та строки укладання контракту з працівниками театру, які відносяться до художнього та артистичного персоналу. Відповідач за своїм статусом є державним підприємством, яке створене та входить до сфери управління Міністерства культури України. 02.12.2016 року відповідачем виданий наказ № 899-к «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» про повідомлення працівників про зміну істотних умов праці, а саме зміну форми трудового договору, укладеного між ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт до 15 грудня 2016 року. Листом № 328 від 03.12.2016 року позивачка повідомлялась про зміну істотних умов праці. Позивачка висловила свою позицію щодо непогодження із запропонованою формою контракту, що була затверджена Міністерством культури України, та пропонувала свої проекти контракту із супровідними листами, на які адміністрація театру надавала відповіді. Листом від 23.02.2017 року [PERSON] вчергове запропонувала свій проект контракту. Адміністрація театру намагалася укласти контракти для працевлаштування всіх своїх працівників, для чого вживала всіх заходів, також залишалася працювати поза межами робочого часу 23.02.2017 року до опівночі в останній день підписання контрактів, що було визначено законом, однак при цьому з деякими працівниками, у тому числі і з позивачем, домовленостей не було досягнуто. Події були засвідчені Актом від 24.02.2017 р. 00 години 23 хвилини про факт вимоги [PERSON] від генерального директора [PERSON] підписати запропонований позивачем варіант контракту, а також факт виклику поліції та погроз. Адміністрація театру вважала, що запропонований позивачем варіант контракту не відповідає вимогам чинного законодавства. Адміністрація Театру листом № 199 від 02.03.2017 року запрошувала [PERSON] для ознайомлення з наказом про припинення безстрокового трудового договору. Копії електронних повідомлень № 306, № 88, № 9321 та копія поштового повідомлення від 02.03.2017 року підтверджують факт неодноразових намагань Адміністрації Театру надати [PERSON] належні документи. Дії відповідача щодо пропонування укладання контракту відповідають вимогам законодавства. Законом України визначено мінімальний термін контракту 1 рік, а життя театрального колективу у творчому плані вимірюється і планується не календарними роками, а театральними сезонами, що традиційно завершуються наприкінці червня - початку липня кожного року, тому було прийнято рішення запропонувати позивачеві укладення контракту терміном від дня підписання до 30 червня 2018 року. Ця дата у фінансовому розрізі є кінцем звітного періоду (кварталу та півріччя) та практично співпадає із завершенням театрального сезону театру. Крім того, у позовній заяві невірно розраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відсутнє обґрунтування розміру моральної шкоди. На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 06.09.2017 року позивачка подала Заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просить суд стягнути з Державного підприємства "Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 110575, 08 грн. 30.10.2017 року до суду від позивачки надійшли Пояснення по справі, в яких [PERSON] зазначає, що в Запереченнях відповідача було сказано, що позивачка висловила свою позицію щодо не погодження із запропонованою формою контракту, що була затверджена Міністерством культури України. Проте насправді у заяві №615 від 15.12.2016 року йшлося про передчасність надання згоди на роботу за контрактом, оскільки умови саме її роботи за контрактом у формі, затвердженій Міністерством культури України, не були наповнені конкретним змістом. Змістовну частину контракту мав запропонувати театр, тобто, визначити умови, на яких у майбутньому позивачка буде працювати, якщо погодиться з цими умовами. В заяві №71 від 01.02.2017 року [PERSON] просила надати їй контракт для ознайомлення та узгодження, а в усіх наступних заявах вона обґрунтовано висловлювала свою позицію щодо змісту, яким наповнила її контракт адміністрація Національної опери. До міністерського зразку контракту у неї претензій не було. Лист адміністрації театру №152 від 21.02.2017 року, про який йдеться в Запереченнях, позивачка не отримувала. Вперше цей документ вона побачила в матеріалах судової справи. Копії поштових повідомлень стосуються лише повідомлення про її звільнення. Представником адміністрації театру не надано доказів, що [PERSON] цей лист отримала. На підтвердження своєї правової позиції відповідач також надала Ухвалу Конституційного Суду та рішення судів в інших справах, проте ухвала Конституційного суду стосується виключно невідповідності законодавству Конституційного подання. Питання конституційності Закону №955 цією ухвалою не вирішувалось. Що стосується судових рішень, наданих представником відповідача, то жодне з них не стосується предмету цього позову. Тому доказом по справі вони не можуть слугувати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2018 року задоволено клопотання представника позивача про привід свідка Петасюк Л.В . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.02.2019 року задоволено клопотання представника позивача про привід свідка Петасюк Л.В . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2019 року задоволено клопотання позивачки про зупинення провадження по справі. Постановою Київського апеляційного суду від 03.10.2019 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2019 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях, просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» та працювала у відповідача на посаді артистки симфонічного оркестру вищої категорії (віолончель) з 11.09.2001 року по 23.02.2017 року, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 11-14, т. 1). 28.01.2016 р. прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Статтю 20 Закону України «Про театри і театральну справу» викладено у наступній редакції: "До професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів. Керівник державного чи комунального театру може залучати артистичний та художній персонал понад штатну чисельність на підставі цивільно-правового договору в порядку, визначеному законом". Відповідно до прикінцевих положень нормативно-правового акту, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, згідно з пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів (п. 2 з урахуванням змін, внесених згідно із Законом № 1657-УІІІ від 06.10.2016 р.). Наказом ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» № 899-к від 02.12.2016 року «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г.Шевченка» наказано повідомити працівників художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г.Шевченка» про зміну істотних умов праці, а саме зміну форми трудового договору, укладеного між ДП «Національна опера України імені Т.Г.Шевченка» і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт. Зобов`язано начальника відділу кадрів і зарубіжних зв`язків у термін до 10.12.2016 року вручити персонально під підпис повідомлення про зміну істотних умов праці; у термін до 15.12.2016 року одержати письмове підтвердження працівників художнього та артистичного персоналу театру, згодних продовжувати роботу за контрактом (а.с. 17, т. 1). 15.12.2016 року [PERSON] повідомлено про зміну істотних умов праці з 16.02.2017 року (а.с. 18, т. 1). 01.02.2017 року [PERSON] звернулася до генерального директора ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» (ДП «Національна опера України») з проханням надати в найкоротший термін для ознайомлення та узгодження контракт з конкретно визначеними умовами праці для подальшого його підписання (а.с. 34, т. 1). 06.02.2017 року [PERSON] надала генеральному директору відповідача редакцію свого варіанту контракту (а. с. 35-46, т. 1). 15.02.2017 року позивачка [PERSON] повідомила відповідача, що позиція театру не підтверджена жодною нормою закону або іншого нормативного документу, з якого б вбачалось, що представлена ним редакція контракту оформлена з порушенням законодавства, а також направила на адресу театру підписаний контракт для прийняття та підписання його іншою стороною (а.с. 50-62, т. 1). 17.02.2017 року ДП «Національна опера України» проінформувало [PERSON] , що не бачить підстав для прийняття запропонованої редакції контракту та запропонувала до 23.02.2017 року здійснити своє вільне волевиявлення і підписати або не підписати контракт в редакції, отриманій позивачем 14.02.2017 року строком дії з дня підписання до 30.06.2018 року (а.с. 63, т. 1). 22.02.2017 року за № 174 ДП «Національна опера України» направило [PERSON] лист, в якому зазначило, що 23.02.2017 року завершується термін припинення безстрокового трудового договору з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури та укладення контрактів з ними без проведення конкурсу відповідно до Прикінцевих положень Закону України від 28.01.2016 року «Про внесення деяких змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Також проінформувало, що у разі прийняття [PERSON] рішення про неукладення контракту, це тягне за собою припинення діючого трудового договору відповідно до п. 9 ст. 36 КЗпП України, адміністрація театру 23.02.2017 року протягом дня готова провести повний розрахунок за відпрацьований час та вручити трудову книжку (а.с. 64, т. 1). Як убачається з акту ДП «Національна опера України» від 22.02.2017 року, артист оркестру [PERSON] 22.02.2017 року отримала лист від 22.02.2017 року № 174 з попередженням про припинення безстрокового трудового договору з театром у разі непідписання контракту в термін до 23.02.2017р. включно (а.с. 185, т. 1). Крім того, 24.02.2017 року о 00 год. 23 хв. складено акт, про те, що 23.02.2017 року станом на 23 годину 59 хвилин зазначені у акті працівники театру, у тому числі [PERSON] , не прийняли пропозицію дирекції театру про укладення контракту на виконання вимог пункту 2 Прикінцевих положень закону України від 28.01.2016року №955-VIII « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів», натомість в кабінеті генерального директора театру Корнілова В.Є. в ультимативній формі вимагали від нього підписати складені ними версії контрактів, які суттєвим чином відрізняються від попередньо узгоджених пунктами, що не відповідають вимогам чинного законодавства України та викликали поліцію, погрожували генеральному директору у разі не підписання ним їх версії численними зверненнями до Міністерства юстиції України та правоохоронних органів (а.с. 192, т. 1). 23.02.2017 року Державним підприємством винесено наказ № 213-к на виконання вимог п. 2 Прикінцевих положень Закону України від 28.01.2016 року № 955-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» про припинення безстрокового трудового договору з [PERSON] відповідно до п. 9 ст. 36 КЗпП України. Позивачка у своїх позовних вимогах вказує про незаконність зазначеного наказу та просить визнати її право на укладення строкового трудового договору з театром з урахуванням умов, що містяться в її редакції контракту, що не суперечать законодавству, оскільки вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» на неї не розповсюджуються, оскаржуваний наказ порушує права працівника. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. За приписами п. 9 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. 28.01.2016 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Пунктами 2, 3 Прикінцевих положень вказаного Закону передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 року у справі № 5-р(I)/2019, контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та ефективності працівника при виконанні покладених на нього трудових функцій з урахуванням його індивідуальних здібностей і професійних навичок та передбачати його юридичний та соціальний захист. Водночас контракт може встановлювати низку умов, які одночасно обмежують певні трудові права працівника та надають йому певні привілеї, не передбачені законодавством. Конституційний Суд України у своєму рішенні також вказує про те, що встановлення оспорюваними положеннями Закону привілеїв і додаткових обов`язків для творчих працівників державних та комунальних закладів культури шляхом запровадження контрактної форми трудового договору не пов`язане з ознаками, визначеними в частинах першій, другій статті 24 Конституції України. Зміна форми трудового договору з безстрокової на контрактну у зв`язку з прийняттям Закону не пов`язана із втручанням в особисте життя вивільнених працівників, оскільки в Законі встановлено обов`язок роботодавця протягом одного року з дня набрання чинності Законом укласти контракт з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових правовідносинах з державними та комунальними закладами культури, без проведення конкурсу на строк від одного до трьох років. Суб`єкти права на конституційну скаргу самостійно та свідомо відмовилися від укладення контракту, чим і змусили роботодавця прийняти рішення про припинення безстрокового трудового договору з ними на підставі пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу. Змінивши Законом форму трудового договору з безстрокової на контрактну, законодавець реалізував свої повноваження у сфері законодавчого визначення засад регулювання праці і зайнятості (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України), не обмеживши суб`єктів права на конституційну скаргу у їхніх конституційних правах на працю, а лише змінив спосіб реалізації цих прав. Отже, пункти 2, 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону не суперечать положенням частин першої, другої статті 24 Конституції України. Як вбачається з письмових доказів, наданих представником відповідача, Міністерство соціальної політики України на звернення Міністерства культури України у зв`язку із реалізацію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» у межах компетенції повідомило, що при введенні в дію контрактної форми трудового договору з раніше прийнятими професійними творчими працівниками видається наказ та ознайомлюються з ним відповідні працівники за два місяці до укладання контракту, у зв`язку із чим працівники, які відмовляються підписати контракти, можуть бути звільнені за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (тобто у зв`язку зі змінами істотних умов праці). Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» є чинним, його положення не визнані у встановленому законом порядку такими, що не відповідають Конституції України. З урахуванням викладеного вище, судом не приймається до уваги твердження позивачки та її представника щодо того, що положення вищенаведеного нормативно-правового акту розповсюджуються на працівників, які приймаються на роботу після набрання чинності Законом, зважаючи на його прикінцеві положення, в яких безпосередньо зазначено коло працівників, які мають бути переведені на контрактну форму трудового договору. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов`язаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладенні у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Приписами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 26.12.2012р. по справі №6-156цс12, зазначено, що на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Відтак, доводи позивачки та її представника про те, що примушування працівника, який працює на умовах безстрокового трудового договору, до укладення контракту з обмеженим строком дії, є погіршенням його становища є безпідставними. Також слід зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09.07.1998 року у справі № 12-рп/98 вказав на те, що контракт, як особлива форма трудового договору, повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 Кодексу законів про працю України). Крім того, Конституційний Суд України визначив, що, виходячи зі змісту частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудові контракти можуть укладатись у випадках, передбачених як законами, так і постановами Верховної Ради України, указами Президента України, декретами та постановами Кабінету Міністрів України, прийнятими в межах їх повноважень. Нормативні акти Президента України як глави держави (стаття 102 Конституції України) і Кабінету Міністрів України як вищого органу у системі органів виконавчої влади (стаття 113 Конституції України) обов`язкові до виконання на території держави (статті 106 і 117 Конституції України), вони встановлюють загальнообов`язкові правила, мають універсальний характер і є складовою частиною законодавства України. Також Конституційний Суд України зауважив про те, що, виходячи з необхідності посилення правових засобів захисту прав громадян у галузі праці, унеможливлення їх ущемлення, додержання вимог ратифікованої Україною Конвенції Міжнародної організації праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця Конституційний Суд України визнає за доцільне в подальшому обмежити визначення сфери застосування контракту лише законами, що є прерогативою Верховної Ради України. Вищевказаним Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28.01.2016 р. № 955-VIII статті 19, 20 Закону України «Про театри і театральну справу» викладено у новій редакції. Так, нормою статті 20 Закону України «Про театри і театральну справу» передбачено, що до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів. З наведеного слід дійти висновку про те, що оспорюваний наказ був винесений на виконання вищенаведених норм Закону. Відповідно до Переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2006 року № 208, посада, яку обіймала [PERSON] відноситься до посад професійного артистичного персоналу. Отже, контрактна форма роботи професійних творчих працівників (художнього та артистичного персоналу) театру запроваджена спеціальним Законом, який є обов`язковим для виконання. Згідно із частинами 3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 роз`яснено, що відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов`язкова. Нормою п. 9 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. Звільнення позивача саме на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України кореспондується з пунктами 2, 3 Прикінцевих положень Закону №955-VIII, де передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пункту 9 статті 36 КЗпП України. А відтак контрактна форма роботи творчих працівників, зокрема, і для позивача, запроваджена спеціальним Законом, який і підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Аналогічні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 753/4687/17, від 20.06.2018 року у справі № 755/4387/17, від 04.07.2018 року у справі № 753/5442/17. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В обгрунтування вимог позивачка посилається на те, що запропонований відповідачем контракт порушував її трудові права та не відповідав вимогам законів України і Конституції, оскільки там було зазначено, що у випадку виробничої необхідності вона готує партію в порядку термінового вводу у виставу; встановлено посадовий оклад згідно штатного розпису, проте при цьому не були враховані інфляційні процеси; було визначено збереження і нерозголошення конфіденційної інформації; термін відпустки було зменшено; не було зазначено відповідальності роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати; термін контракту з усіма працівниками встановлено на півтора роки, у той час як законом визначено строк трудового договору до трьох років. Наказом Міністерства культури України від 02.08.2016 року № 624 була затверджена форма Контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури. Судом безспірно встановлено, що ряд працівників театру, у тому числі позивачка, а також адміністрація театру намагалися укласти контракти 23.02.2017 року до опівночі, що був останнім строком їх підписання, визначений законом, однак контракти не були укладені через недосягнення домовленостей по окремим їх пунктам. Слід зазначити, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Контракт у редакції відповідача стосовно позивачки не суперечить нормам трудового законодавства. Контракт укладається при досягненні домовленостей обох сторін, тому відповідач мав право, а не обов`язок укласти запропонований позивачкою контракт. Роботодавець з урахуванням засад самостійності юридичної особи та її господарської діяльності не позбавлений можливості вводити додаткові умови до трудового договору, які не суперечать чинному законодавству. З огляду на викладені обставини, суд не вправі своїм рішенням втручатися у дискреційні повноваження відповідача та у переговорний процес сторін, та зобов`язувати вирішити спір на певних умовах, які сприятливі одному з учасників, оскільки з таких питань сторони мають досягти взаємного погодження. Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Посилання позивача на положення п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України ( в редакції яка діяла на день подачі позову до суду) є безпідставними, так як спірні правовідносини регулюються нормами трудового, а не цивільного законодавства. У зв`язку з цим позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, фактично предметом спору є проекти контрактів, які сторонами не укладені, тому не несуть за собою правових наслідків, у разі незгоди з якими позивач міг їх оспорювати. Враховуючи, що норма закону, якою запроваджено обов`язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, тому суд вважає, що керівництво відповідача діяло в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про визнання за позивачкою права на укладення строкового трудового договору (контракту) з відповідачем на умовах, визначених законодавством України, що регулює укладення вказаних строкових договорів з урахуванням посади, яку займала позивачка на момент припинення з нею безстрокового трудового договору, задоволенню не підлягають. За таких обставин відсутні й підстави для задоволення позову у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними від першої вимоги, у задоволенні якої відмовлено. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди, то судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Окрім того, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Разом з тим, ані позивачка у позовних вимогах, ані її представник під час розгляду справи, не навели достатньо доказів на підтвердження того, що саме протиправні дії (бездіяльність) відповідача викликали певні зміни у житті позивачки, а саме порушили звичайний для неї спосіб життя; ці зміни примушують її докладати додаткових зусиль для організації свого життя; таких доказів не встановлено і під час розгляду справи. В судовому засіданні не встановлено даних, які б свідчили, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачці спричинені моральні страждання, відповідно відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання нещасного випадку таким, що пов`язаний з виробництвом та щодо порушення відповідачем трудового законодавства під час його звільнення на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки факт порушення відповідачем чинного законодавства України не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні та був спростований доказами сторони відповідача, а тому позов [PERSON] є безпідставним та необґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed