Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» про зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості заробітної плати, заборгованості по допомозі з тимчасової втрати працездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та фінансової заборгованості. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26 серпня 2016 року за наказом №51 був прийнятий на роботу на посаду головного інженера Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». За наказом №0/2о/с від 02 січня 2018 року його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Проте, наказ вважає незаконним. 26.10.2017 року в кабінеті керівника підприємства , в присутності т.в.о. директора , його побили працівники найманої охорони. В результаті побиття йому завдано тілесні ушкодження, що призвели до тривалої втрати працездатності та лікування, яке він потребує і до теперішнього часу. Саме до 04.12.2017 року він перебував на лікарняному, та після якого подав письмову заяву на ім"я директора про звільнення його за власним бажанням згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України , у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового чинного законодавства (ст. 115 КЗпП України) та невиконанням умов колективного договору, а саме порушенням умов та строків виплати заробітної плати. Заяву на звільнення він відправив поштою на адресу відповідача, яку той отримав, та додав до заяви про звільнення два листка непрацездатності серії АДО за №771591 і №770641. Тривалий час не отримував відповіді на заяву про своє звільнення , після чого звернувся до начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області з проханням провести перевірку. У січні 2018 року отримав відповідь за №16-07/15-10/188 про те, що керівництво Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» відмовило у допуску до проведення інспекторського відвідування та не надало необхідної інфоормації. 01.03.2018 року він повторно звернувся до Управління Держпраці в Івано-Франківській області та у квітні 2018 року отримав відповідь за №16-07/15-10/2282 про те, що 02.01.2018 року він був звільнений з роботи за власним бажанням , за ст. 38 КЗпП України. Трудову книжку йому не видано , заробітна плата на підприємстві виплачується несвоєчасно, останній раз виплата заробітної плати йому проводилася у серпні 2017 року за червень-липень 2017 року . За серпень-жовтень 2017 року йому було нараховано заробітну плату, проте не виплачено. Листків непрацездатності за період з 30.10.2017 року по 04.12.2017 року для інспектування не надано. У день його звільнення йому не виплачено нараховані кошти в сумі 28 226,63 грн. та не виплачено грошову компенсацію за 31 день невикористаної щорічної відпустки. За результатами інспектування складено акт, внесено припис на усунення порушень вимог законодавства про працю. В свою чергу, 07.06.2018 року він звернувся до відповідача із заявою-претензією і клопотав вирішити питання його звільнення саме згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового чинного законодавства та розрахуватися з ним. Однак, відповідачем було проігноровано всі його вимоги, заробітна плата так і не виплачена . Тому, просив суд , зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення , вказавши формулювання звільнення «за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю » та змінити внесений ним до трудової книжки запис на звільнений «за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю»; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 35 828, 89 грн., заборгованість по допомозі з тимчасової втрати працездатності за період з 30 жовтня 2017 року по 04 грудня 2017 року за двома листками непрацездатності серії АДО за №771591 і №770641; вихідну допомогу у розмірі , передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку 27 528,48 грн.; середній заробіток за весь час затримки з 05 грудня 2017 року по день винесення рішення суду ; фінансову заборгованість в розмірір 16 608, 00 грн. та судові витрати по справі. Згідно ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.09.2018 року у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору- відмовлено, позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які позивач усунув та ухалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Витребувано у відповідача копію Колективного договору, довідку про середній заробіток, заборгованість по заробітній платі, допомозі з тимчасової втрати працездатності та фінансової заборгованості ( а.с. 54-55). На виконання вимог ухвали 12.02.2019 року відповідач направив копії документів ( а.с. 86-107) та 02.04.2019 року письмові пояснення по суті позову ( а.с. 123-127), згідно яких представник зазначив, що в ході проведення інвентаризації в червні 2018 року , у зв"язку із зміною керівництва було встановлено, що документи щодо господарсько -фінансової діяльності , частина кадрової документації втрачена. Із даного питання керівництвом подано заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 357 КК України. У відділку кадрів відсутня заява позивача на звільнення . Окрім того, представником заявлено норму ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду із позовною заявою про вирішення трудового спору , так як позивачу було відомо про його звільнення ще з 28.04.2018 року. Листки непрацездатності на підприємстві також відсутні . Аналогічна ситуація і з фінансовою заборгованістю на суму 16 608,00 грн. В свою чергу, виплата вихідної допомоги також заперечується, так як позивач був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України. При цьому, підприємство не заперечує щодо стягнення на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.Розгляд справи просили проводити у їх відсутності. В судовому засіданні позивач вимоги, які були викладені у заяві від 27.02.2019 року підтримав, однак в подальшому їх уточнив, що підтверджено протоколом судового засідання від 20.06.2019 року, просив задовольнити, пославшись на обставини, які викладені у позовній заяві. Відповідач , явка якого була визнана обов"язковою ухвалою суду від 19.04.2019 року ( а.с. 131), та призначено ухвалою від 05.06.2019 року розгляд справи у режимі відеоконференції ( а.с. 147-148) , його представник позов визнав у частині стягнення з підприємства заборгованої заробітної плати, щодо інших вимог просив відмовити , з врахуванням поданих пояснень. Заслухавши виступи учасників справи, вивчивши матеріали , суд приходить до висновку щодо часткового задоволення заявлених вимог, з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що 26 серпня 2016 року наказом № 51 позивач був прийнятий на роботу на посаду головного інженера Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів». 04 грудня 2017 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України, в зв`язку з порушення роботодавцем чинного трудового законодавства та невиконанням умов колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом - порушенням умов та строків виплати заробітної плати. При цьому, наказом № 0/2 о/с від 02 січня 2018 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. Строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22.05.2013 року у справі № 6-34цс13 для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч. 7 ст. 43 Конституції). За приписами ч. 1 ст. 1 Закону «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами колективними договорами. Пунктом 15 розділу 2 «Оплата праці та захист заробітної плати» Колективного договору, укладеного між Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» та трудовим колективом підприємства на 2008-2010 роки , який було надано відповідачем, визначені конкретні строки виплати заробітної плати: два рази на місяць, через проміжок часу , що не перевищує шістнадцяти календарних днів . Як вбачається з виписки по надходженням по картці/рахунку [PERSON] . За № [NUMBER] ПАТ «Приватбанк» за період з 29.08.2017 -29.06.2018 : 29.08.2017 року надійшли кошти по заробітній платі від відповідача на суму 6 577, 43 грн.; 30.08.2017 року на суму 6577, 44 грн.; 15.02.2018 року на суму 256, 72 грн. ( а.с. 32). Окрім того, згідно листа Управління Держпраці в Івано-Франківській області за №16-07/15-10/2282 від 06.04.2018 року, на повторну заяву [PERSON] щодо порушення законодавства про працю Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів", при проведенні інспекційного відвідування було встановлено, що в порушення вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата на підприємстві виплачується несвоєчасно. Останній раз, позивачу, виплата заробітної плати проводилася у серпні 2017 року за червень-липень 2017 року. З відомостей нарахування заробітної плати встановлено, що заробітну плату за серпень-жовтень 2017 року позивачу нараховано, однак не виплачено ( а.с. 21-22). Тобто, відповідачем постійно порушувались строки виплати заробітної плати позивачу, визначені Колективним договором між адміністрацією та трудовим колективом , а відтак [PERSON] мав підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору у визначений ним строк. Тим більше, 26.10.2017 року в кабінеті керівника підприємства , в присутності т.в.о. директора , позивача побили працівники найманої охорони. В результаті побиття йому завдано тілесні ушкодження, що призвели до тривалої втрати працездатності та лікування, яке він потребує і до теперішнього час . Досудове розслідування щодо факту побиття [PERSON] наразі триває. Крім того, згідно довідки №119 від 04.02. 2019 року , виданої в.о. директора Державного підприємства «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів", заробітна плата за серпень 2017-квітень 2018 року позивача склала 45 179, 77 грн. (нарахований дохід) , в свою чергу, заборгованість по заробітній платі перед працівником становить 35 754,09 грн. ( сума за вирахуванням податків) ( а.с. 90). Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 ст.36 та пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (стаття 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зважаючи на зазначені вище вимоги закону, та що припинення трудового договору відбулось внаслідок порушення Державним підприємством «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" законодавства про працю, суд приходить до висновку , що підлягають задоволенню вимоги [PERSON] в частині зобов`язання відповідача змінити формулювання причини звільнення у наказі № 0/2о/с від 02.01.2018 року, вказавши формулювання звільнення «за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю, саме з 05 грудня 2017 року » та змінити запис, внесений до трудової книжки [PERSON] на звільнений «за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю», а також стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі - 35 754, 09 грн. та вихідної допомоги в сумі - 27 528, 48 грн. , розрахунок проведений позивачем на підставі довідок поданих відповідачем , зокрема середньоденний заробіток позивача склав 436,96 грн. х 21 (кількість роб.днів) х 3 міс.( ст. 44 КЗпП України). Разом з цим, за приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законодавством строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що останнім своєчасно не виплачено заробітну плату , а відтак на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню і середній заробіток за період затримки розрахунку - по день постановлення рішення. Зокрема, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку: з 05.12.2017 року і по день ухвалення рішення - 20.06.2019 року у розмірі 167 792, 64 грн., виходячи з наступного : 436,96 грн. (середньоденна заробітна плата вирахувана відповідачем , що підтверджено довідкою №120 від 04.02.2019 року , а.с.89) х 384 дні . Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості по допомозі з тимчасової втрати працездатності за період з 30.10.2017 по 04.12.2017 р., та фінансової заборгованості в розмірі 16 608, 00 грн., то суд приходить до висновку щодо відмови, так як заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні . Посилання відповідача на застосування судом ст. 233 КЗпП України , суд не приймає, оскільки з врахуванням позиції позивача та наданих ним доказів , а це отримання наказу про його звільнення ( а.с. 27, та на звороті) про порушене трудове право [PERSON] дізнався з 25.06.2018 року , звернувся до суду 11.09.2018 року, тобто в тримісячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційної до розміру задоволених вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, а тому стягненню з відповідача покладаються понесені позивачем судові витрати, а саме: сплачений ним судовий збір (1 409,60 грн. (квитанція а.с.1) , та на користь держави за вимогу про стягнення заборгованої заробітної плати судовий збір в розмірі -704,80 грн. Рішення суду щодо присудження працівникові виплати заробітної плати підлягає негайному виконанню, але не більше ніж за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial