Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що укладені між позивачем [PERSON] та відповідачем Договір про надання споживчого кредиту № 11229325000 від 04.10.2007 року, Договір про надання споживчого кредиту № 11229189000 від 04.10.2007 року, договір про надання споживчого кредиту № 11036402000 від 06.09.2006 року - є недійсними, в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена п. "г" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", та яка б дозволяла використовувати позивачам іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. Недійсність основних кредитних зобов'язань тягне за собою недійсність договору іпотеки реєстровий № 37/2 від 04.10.2007 р. та застави рухомого майна, а саме: транспортного засобу марки SUBARU, модель - TRIBECA, рік випуску - 2006 р., колір - чорний, тип ТЗ - легковий універсал, номери агрегатів: шасі - [NUMBER], двигун 2999 куб. см. В; державний номер [NUMBER], чим порушуються права позивача, як сторін недійсного забезпечувального зобов'язання. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи сповіщена належним чином, надала суду заяву з проханням слухати справу та прийняти рішення за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином та своєчасно повідомлений, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладання розгляду справи, розгляд справи за його відсутності чи будь-яких клопотань по справі від нього до суду не надходило, свої думки щодо заявлених вимог у тій чи іншій формі не висловлено. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що на підставі наявних у справі письмових доказів, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Так, у судовому засіданні встановлено, що 04.10.2007 р. позивач [PERSON] та Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» уклали Договір про надання споживчого кредиту № 11229325000, згідно п. 1.1. даного Договору позивач [PERSON] отримав споживчий кредит у розмірі 94 000 доларів США. 16 лютого 2009 року до Договору про надання споживчого кредиту № 11229325000 від 04 жовтня 2007 року було укладено Додаткову угоду № 1, якою змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше за 04 жовтня 2024 року. Також в судовому засіданні встановлено, що 04.10.2007 р. позивач [PERSON] та Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» уклали Договір про надання споживчого кредиту № 11229189000, згідно даного Договору позивач [PERSON] отримала кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 2774,19 гривень та надається у терміни, що визначені графіком надання кредиту. В забезпечення виконання вказаних договорів 04 жовтня 2007 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір іпотеки реєстровий № 37/2, посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого в іпотеку було передано нежилі приміщення офісу, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору до Реєстру заборон відчуження нерухомого майна нотаріусом була внесена Заборона відчуження зазначеного майна за реєстровим № 432. 06 вересня 2006 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11036402000, згідно п. 1.1. даного Договору Відповідач надав Позивачу кредит в сумі 48 201 (сорок вісім тисяч двісті один) долар США. Згідно п. 1.4 вказаного договору кредит надається Позивачу для придбання автомобілю SUBARU TRIBECA 2006 року випуску. Відповідно до п. 2.1. вказаного Договору у забезпечення виконання в повному обсязі усіх грошових зобов'язань Позивача за даним договором Позивач передає в заставу рухоме майно - транспортний засіб марки SUBARU, модель - TRIBECA, рік випуску - 2006 р., колір - чорний, тип ТЗ - легковий універсал, номери агрегатів: шасі - [NUMBER], двигун 2999 куб. см. В; державний номер [NUMBER]. 06 лютого 2009 року до Договору про надання споживчого кредиту № 11036402000 укладено Додаткову угоду № 1, якою змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше за 05 вересня 2014 року. Позивач стверджує, що у відповідача при укладенні спірних договорів про надання споживчого кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні кредитного договору. В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії відповідач не спростував. У п. 1.1. Договору про надання споживчого кредиту № 11229325000 від 04.10.2007 р. зазначено, що позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку та умовах, визначених цим договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. З ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що згідно з частиною першою ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня... Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Разом з тим, режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Також, за змістом аналізованої ст. 5 Декрету, ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивача [PERSON], як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту, була відсутня. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. З аналізу кредитних договорів вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких договір в силу його реальності не є укладеним), - а саме, зарахування Банком коштів на поточний рахунок який позичальника. Отже, ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається до банку з проханням видати кредит та укладає Договір про надання кредиту. Докази, що ініціатором видачі кредиту був ПАТ «УкрСиббанк», в судовому засіданні не були надані. Отримувачем за такими операціями також є позичальник, так як банк надає на його користь суму кредиту. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії не передбачено. Крім того, п. 1.2. вказаного Положення регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. Позивач [PERSON], в свою чергу, використовувала готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за договорами про надання споживчих кредитів № 11229325000, № 11036402000 вносячи готівкою долари США в касу ПАТ «УкрСиббанк». Так, п. 1.2.2 Договорів про надання споживчих кредитів № 11229325000 та № 11036402000 передбачено, що позичальник зобов'язується повернути банку кредит в іноземній валюті та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених договором. Отже, сторонами у вказаному договорі погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 року, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 року № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Таким чином, позивачу [PERSON] чинним законодавством не було надано право здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за договорами про надання споживчих кредитів № 11229325000 від 04.10.2007 р., № 11036402000 від 06.09.2006 року та під час внесення плати за користування кредитом на користь ПАТ «УкрСиббанк» шляхом внесення доларів США в касу ПАТ «УкрСиббанк». Крім того, ці положення розгорнуті у листі НБУ від 02.06.2000 року, «Про здійснення резидентами України операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", в якому НБУ дотримувався прямо протилежної позиції, зокрема про те, що наявність у банку генеральної ліцензії (письмового дозволу) не надає йому права на здійснення валютних операцій, які згідно ст. 5 Декрету мають проводитись виключно на підставі індивідуальної ліцензії НБУ. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії"), згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Отже, оспорюванні кредитні договори, відповідно до ст. ст. 203,215, 227 ЦК України є недійсними. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача щодо недійсності Договору про надання споживчого кредиту № 11036402000 від 06.09.2006 року, № 11229325000 від 04.10.2007 року, Договору про надання споживчого кредиту № 11229189000 від 04.10.2007 року, в забезпечення виконання позивачем [PERSON] обов'язків за якими було укладено Договір іпотеки, реєстровий № 37/2 від 04.10.2007 р. та цей договір також підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України. Крім того, недійсність Договору про надання споживчого кредиту № 11036402000 від 06.09.2006 року тягне за собою недійсність застави рухомого майна, а саме: транспортного засобу марки SUBARU, модель - TRIBECA, рік випуску - 2006 р., колір - чорний, тип ТЗ - легковий універсал, номери агрегатів: шасі - [NUMBER], двигун 2999 куб. см. В; державний номер [NUMBER]. Як вбачається з розділу "Застосування правових наслідків недійсності правочину" Листа Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 року, "згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання спірного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав". Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивачів, виходячи з зацікавленості позивачів щодо застосування наслідків недійсності договору іпотеки, за яким позивачка [PERSON] заставила належне їй нерухоме та рухоме майно, вбачається за можливе в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нерухомого майна № 432 від 04.10.2007 року за Договором іпотеки, укладеним 04.10.2007 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» за реєстровим № 37/2. На підставі вищенаведеного, та

Outcome: approved