Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

26.10.2017 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до територіальної громади в особі Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області з наступними вимогами: визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON], а [INFO] помер його батько [PERSON] Батьки перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.04.1956 року. Після смерті батька - [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. У встановлений законом шестимісячний строк 18.07.2017 він подав заяву про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] до приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєва В. І. та була заведена спадкова справа за № 3/2017 р. Від спадщини на його користь відмовилися його брат [PERSON], про що він подав відповідну заяву до приватного нотаріуса Гаврильва В. І. Також, на спадщину не претендує і його сестра (дочка померлого) [PERSON], яка заяву про прийняття спадщини до нотаріуса взагалі не подавала. По спливу шестимісячного строку після відкриття спадщини після померлого батька [PERSON] він 05.09.2017 знову звернувся до нотаріуса Гаврильєва В. І. за оформленням спадщини, але було встановлено, що відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, що є спадковим майном, у зв'язку з чим була винесена нотаріусом постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.09.2017, що і стало причиною його звернення до суду з цим позовом. Оскільки батько за свого життя не отримав свідоцтва про право власності на житловий будинок, видати його на даний час неможливо тому, що згідно ч. 4 статті 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи закінчується в момент її смерті. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудови зазначається рік введення в експлуатацію будинку. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженого наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 №1/5 підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. На виконання постанови ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 №105 у 1985-1986 роках сільськими, селищними, районними радами ухвалювались рішення щодо оформлення права власності та реєстрація будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, більшість громадян, в тому числі і його батько, своє право власності в БТІ не зареєстрував (не оформив). В листі від 28.08.2012 №40-11-6173 Держбудінспекції вказано, що у відповідності з наказом Мінрегіонбуду від 13.06.2012 №304, зареєстрованого в мін'юсті 09.07.2012 не підлягають прийому в експлуатацію будівлі і споруди, побудовані до 05.08.1992. Для потреби держреєстрації права власності на такі будівлі і споруди документом, який посвідчує їх відповідність вимогам законодавства, будівельним нормам, держстандартів та правил є технічний паспорт, складений по результатам технічної інвентаризації. Згідно довідки Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області за № 403 від 22.09.2017 на день смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], за адресою: [ADDRESS] разом з нею був зареєстрований та проживав батько (чоловік померлої) [PERSON] Оскільки житловий будинок (замість старого) будувався його батьками в період шлюбу, згідно сімейного законодавства він був спільною сумісною власністю подружжя Тільки батько [PERSON] прийняв спадщину як спадкоємець першої черги після померлої його дружини (1/2 частка). Згідно довідки №402 від 22.09.2017, виданої Лиманською сільською радою Зміївського району Харківської області його батько [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] з 25.03.1971 і по день його смерті [INFO]. Крім нього на день його смерті ніхто не був зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти. Він єдиний із спадкоємців першої черги, що прийняв спадщину після померлого батька, оскільки в установлений законом шестимісячний строк 18.07.2017 подав заяву до приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Зміївського району Харківської області Гаврильєва В. І. про прийняття спадщини, яким була заведена спадкова справа за №3/2017 р., але відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, а саме свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім'я спадкодавця [PERSON], перешкоджає йому в оформленні спадщини. 27.10.2017 провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд. 17.11.2017 від представника відповідача - голови Лиманської сільської ради Бутка О. В. до суду надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за відсутністю представника територіальної громади в особі Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області. 30.11.2017 судом задоволено клопотання позивача про залучення в якості третьої особи [PERSON] та відкладено судовий розгляд. 07.12.2017 від представника відповідача - секретаря Лиманської сільської ради Гунько Л. М. до суду надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за відсутністю представника територіальної громади в особі Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області, позовні вимоги визнав. 08.12.2017 від третьої особи [PERSON] до суду надійшла заява, в якій він зазначив, що з обставинами, викладеним в позовній заяві згоден, на спадщину після смерті батька [PERSON] він не претендує, в установлений законом шестимісячний строк від дня відкриття спадщини він подав нотаріусу Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєву В. В. відповідну заяву про відмову від спадщини, просив суд розглянути справу за його відсутністю. 30.01.2018 позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутністю його представника. Просив задовольнити його позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Третя особа [PERSON] будь-яких заяв чи пояснень що позову не подавала. Учасники справи в судове засідання не з'явилися. Відсутні передбачені ст. 223 ЦПК України підстави для відкладення судового розгляду з причини нез'явлення учасників справи, що дало суду підстави для судового розгляду справи по суті за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі письмових доказів. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Пунктом 9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-ІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (чинній з 15.12.2017 року) (далі ЦПК України) передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Враховуючи, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування, судовий розгляд справи по суті проведено за правилами загального позовного провадження. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], який належав [PERSON] На підставі свідоцтва про право власності на будівлю від 15.12.1958, виданого згідно рішення виконкому Лиманської сільської ради від 11.12.1958 №22, технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, згідно довідки КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації", [PERSON] належав будинок за вказаною адресою, який знесено і взамін його у 1979-му році був збудований інший шлакоблочний будинок з надвірними будівлями, загальною площею 85,20 кв. м, житловою - 60,90 кв.м. Станом на 31.12.2012 право власності на перебудований будинок не видавалось, дійсна інвентаризаційна вартість нерухомого майна станом на [INFO] становить 145531 грн. (а. с. 15, 16, 22-24). На підставі технічної документації, виданої технічним бюро обласного відділу будівництва та архітектури, Рішенням виконавчого комітету Лиманської сільської ради №13 від 12.07.1973 вирішено дозволити [PERSON] побудувати новий будинок замість старого на земельній ділянці [ADDRESS] у відповідності з технічною документацією виданою технічним бюро обласного відділу будівництва та архітектури, зобов'язано [PERSON] після будівництва нового будинку, до приймання його в експлуатацію, старий жилий будинок та інші будівлі, вказані на плані знести. (а. с. 17-21). З листа сільського голови Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області №02-19/824 від 25.09.2017 щодо надання інформації на домоволодіння [ADDRESS] вбачається, що згідно погосподарської книги №4, власником житлового будинку [ADDRESS] записано померлого [PERSON], правовстановлюючих документів на житловий будинок на ім'я [PERSON] Лиманською сільською радою не видавалося, згідно земельно-кадастрової книги №2 сільської ради, присадибна ділянка, що розташована за адресою [ADDRESS] площею 0,12 га значиться за померлим [PERSON] Після смерті [PERSON], який помер [INFO], дану земельну ділянку обробляє його син [PERSON], який згідно акту обстеження депутата, проживає за даною адресою, але фактично зареєстрований за адресою [ADDRESS]. (а. с. 25) Даними свідоцтв про одруження та про народження, копії яких надані позивачем [PERSON], підтверджується, що він є сином [PERSON] та [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі. (а. с. 12, 13). Згідно свідоцтву про смерть, виданому [INFO] Лиманською радою Зміївського району Харківської області, [PERSON] померла [INFO] у віці 75 років. (а. с. 10). Згідно свідоцтву про смерть, виданому 07.02.2017 Лиманською сільською радою Зміївського району Харківської області, [PERSON] помер [INFO] у віці 87 років. (а. с. 11). З довідки Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області №403 від 22.09.2017 вбачається, що [PERSON], [INFO], проживала та була зареєстрована на території ради за адресою: [ADDRESS], з 12.11.1959 і по день смерті [INFO]. На день смерті з [PERSON] був зареєстрований чоловік [PERSON], [INFO], з 25.03.1971 і по день його смерті [INFO]. Малолітні та неповнолітні діти за даною адресою не зареєстровані. (а. с. 26). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 09.12.2017 вбачається, що після померлої [PERSON] спадкова справа не заводилась та свідоцтва про право на спадщину не видавалось. (а. с. 53). З довідки Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області №402 від 22.09.2017 вбачається, що [PERSON], [INFO] проживав та був зареєстрований на території ради за адресою [ADDRESS] з 25.03.1971 і по день смерті [INFO]. Крім нього на момент смерті і по теперішній час, за вказаною адресою, ніхто не зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти. (а. с. 27). Постановою приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Гаврильєвим В. В. від 13.09.2017 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] року його батька [PERSON] на житловий будинок у [ADDRESS], з причини не надання правовстановлюючого документа на спадковий будинок. (а. с. 14). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідністю зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідністю зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. У відповідності з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частинами 1, 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1970 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1970 року) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У відповідності з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. [PERSON] надав докази того, що спірний житловий будинок, збудований у 1979 році, був спільною сумісною власністю його батьків [PERSON] та [PERSON] Після померлої [INFO] [PERSON], відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадщину прийняв її чоловік [PERSON], який з нею постійно проживав та не подавав заяву про відмову від спадщини. У свою чергу позивач є спадкоємцем за законом першої черги після померлого [INFO] батька [PERSON], та прийняв спадщину в установленому порядку шляхом подання відповідної заяви до приватного нотаріуса. Інших спадкоємців за законом чи за заповітом, що прийняли спадщину після померлого [PERSON], - немає. До складу спадщини входить нерухоме майно, що належало померлому [PERSON], але отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не має можливості через відсутність правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок з надвірними будівлями. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки позивачем надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, викладених в обґрунтування позову, а відповідач визнав позов у повному обсязі, у справі є законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. За таких обставин, позовна заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Сторонами вирішено питання щодо розподілу судових витрат у добровільному порядку, тому з урахуванням характеру спірних правовідносин та дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України. Відповідно до другого речення ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи. Через складність у викладенні повного рішення суду, пов'язану з потребою в обґрунтуванні доводів учасників справи, на що необхідний значний час, складання повного рішення було відкладено до 07.02.2018, яке і вважається датою ухвалення рішення.

Outcome: approved