Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] грошові кошти за неналежне виконання умов Договору про надання послуг у сумі 2 000,00 гривень; визнання недійсним з моменту укладення Договору дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; скасування державної реєстрації змін до установчих документів (статуту) ТОВ «Творча майстерня «Вісак»; визнання права власності за [PERSON] на 100 % статутного капіталу ТОВ «Творча майстерня «Вісак»; визнання недійсним з моменту укладення Договору дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; скасування державної реєстрації змін до установчих документів (статуту) ТОВ «Вісак»; визнання права власності [PERSON] на 100 % статутного капіталу ТОВ «Вісак»; зобов'язання Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві відновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців записи щодо ТОВ «Творча майстерня «Вісак» ТОВ «Вісак» станом на 15.12.2010 року. Вимоги позову мотивовані тим, що до позивача, який в 1990-х роках започаткував власний бізнес, головним чином в сфері нерухомості, в цілях чого ним було засновано ряд підприємств, в 2010 році почали надходити вимоги про відступлення частки в бізнесі, що супроводжувалися погрозами кримінального переслідування з метою позбавлення волі. Як зазначає позивач [PERSON], в реалізацію таких погроз, Постановою Прокуратури Оболонського району м.Києва від 15 вересня 2010 року було порушено кримінальну справу № 55-3532 за фактом шахрайського заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст. 190 Кримінального кодексу України. Вказує, що метою таких дій було створення тяжких негативних обставин для позивача, які б заставили його відчужити його майно або створили умови для захоплення такого майна з боку третіх осіб поза волею позивача. Позивач зазначає, що в цілях пошуку способів збереження його майна, зокрема, створених ним підприємств, звернувся до відповідача [PERSON] за юридичною консультацією щодо найкращого та найоптимальнішого способу захисту майна від можливої втрати внаслідок дії тяжких обставин. За рекомендацією відповідача [PERSON], під впливом тяжких обставин та на невигідних умовах позивачем було укладено договори дарування корпоративних прав ТОВ «Вісак» та ТОВ «Творча майстерня «Вісак» в розмірі, що дозволяв здійснювати одноосібний контроль над підприємствами, на користь неповнолітньої дочки - відповідача [PERSON] Позивач вважає, що укладення таких договорів за неналежною рекомендацією відповідача [PERSON] призвело до того, що він фактично безплатно та безповоротно втратив належне йому майно у вигляді корпоративних прав у зазначених підприємствах. У зв'язку з цим просить стягнути з відповідача [PERSON] сплачені йому грошові кошти за надання неналежної консультації. Також вважає, що укладені договори дарування корпоративних прав є недійсними, оскільки були укладені під впливом тяжких обставин, пов'язаних з кримінальним переслідування, загрозою втрати та конфіскації майна. Наголошує, що за умов відсутності таких обставин, спірні договори не укладав би. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року закрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] в частині заявленої позовної вимоги зобов'язання Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві відновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців записи щодо ТОВ «Творча майстерня «Вісак», ТОВ «Вісак» станом на 15.12.2010 року. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, надали пояснення по суті позову. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду був повідомлений належним чином. Надав письмові пояснення, в яких зазначив, що за умов впливу тяжких обставин, які мали місце стосовно позивача, коли він звернувся до нього за послугами, ним було надано належну консультацію, у зв'язку з чим винагороду вважає повністю відпрацьованою, вказує, що підстав для стягнення отриманих грошових коштів немає. Просив розглядати справу за його відсутності. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав його необґрунтованості та недоведеності факту наявності тяжких обставин, зазначили, що позивач добровільно відчужив частину наявних в нього корпоративних прав на користь його дочки, що свідчить про наявність в нього наміру та вільного волевиявлення на вчинення таких правочинів,а тому підстав для визнання їх недійсними немає. Надали суду письмові пояснення та заперечення до позову. Представник відповідача ТОВ «Вісак» в судовому засіданні проти позову заперечував, підтримав пояснення представників відповідача [PERSON], вказав про відсутність тяжких обставин, на які посилається позивач в якості підстави позову. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав його необґрунтованості та недоведеності факту наявності тяжких обставин, підтримав пояснення представників відповідача [PERSON], зазначив, що позивач добровільну подарував свої частки на користь його дочки [PERSON] та під управління дружини [PERSON], вчинив всі дії щодо реалізації таких правочинів з метою відступити від активної господарсько-фінансової діяльності, вказує, що позивач через різних представників вже звертався з позовами про визнання недійсним спірних договорів з різних підстав. Також зазначив, що кримінальна справа, на які позивач посилається в якості підтвердження факту наявності впливу тяжких обставин не стосувалася [PERSON] Інші сторони в судове засідання не з'явилися, належних представників не направили, однак, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та завчасно. Cуд з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача, встановив наступне. Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, в листопаді 2010 року, позивач [PERSON] звернувся до відповідача [PERSON] за наданням юридичних послуг щодо найкращого та найоптимальнішого способу захисту майна від можливої втрати внаслідок дії тяжких обставин. З наданих позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] пояснень слідує, що [PERSON] рекомендував укласти договори дарування корпоративних прав в розмірі, що дозволятиме здійснювати безумовний контроль над діяльністю підприємства, на користь інших осіб, зокрема родичів позивача. 15 грудня 2010 року між позивачем [PERSON] та неповнолітньою відповідачем [PERSON] яка діяла за згодою батьків та в присутності своє матері - третьої особи [PERSON] було укладено договір дарування корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Творча майстерня «Вісак», згідно якого дарувальним безоплатно передає у власність обдаровуваної, а обдаровувана приймає у власність 70 % належних корпоративних прав, як засновника товариства. Дарунок сторонами оцінено у 13 090 000,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., зареєстрований в реєстрі за № 4997. Також 15 грудня 2010 року між позивачем [PERSON] та неповнолітньою відповідачем [PERSON] яка діяла за згодою батьків та в присутності своє матері - третьої особи [PERSON] було укладено договір дарування корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», згідно якого дарувальним безоплатно передає у власність обдаровуваної, а обдаровувана приймає у власність 70 % належних корпоративних прав, як засновника товариства. Дарунок сторонами оцінено у 12 099 680,00 грн Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., зареєстрований в реєстрі за № 4999. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на момент укладення спірних договорів позивач [PERSON] був одноосібним засновником підприємств та володів 100 % частки в статутному капіталі кожного з них. Водночас, як слідує з матеріалів справи та наданих сторонами пояснень, 26 червня 2010 року директором ТОВ «Віта Верітас» Корогодським Г. було подано повідомлення про злочин до Прокуратури Оболонського району м.Києва стосовно злочинних дій службових осіб ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» щодо заволодіння майном шляхом обману. 15 вересня 2010 року Прокурором Оболонського району м.Києва старшим радником юстиції Андрющенко О.О. прийнято постанову про порушення кримінальної справи за фактом шахрайського зав оволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, кримінальній справі присвоєно реєстраційний номер № 55-3532. З постанови про порушення кримінальної справи слідує, що вона була прийнята за результатом перевірки звернення директора ТОВ «Віта Верітас» Корогодського Г. щодо дій посадових осіб ПрАТ «Тресткиївміськбуд-1». Матеріалами справи підтверджується, що кримінальна справа стосувалась [PERSON], оскільки як слідує з матеріалів справи в подальшому досудове слідство здійснювалось, в тому числі стосовно позивача [PERSON] як Голови правління та акціонера ПрАТ «Трест Київміськбуд-1, а також інших посадових осіб вказаного підприємства, яким згідно фабули кримінальної справи позивач [PERSON] давав відповідні вказівки. З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що в подальшому, а саме в травні 2011 року було накладено арешт на майно позивача [PERSON], а саме належні йому акції підприємств. Матеріалами справи також підтверджується, що також було накладено арешт на нерухоме майно позивача [PERSON], а також на майно відповідачів ТОВ «Творча майстерня «Вісак», ТОВ «Вісак». Зокрема з наданої позивачем [PERSON] копії Ухвали про припинення кримінальної справи постановленої прокурором Прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів, юридичного радника 1 ранку ІгораДемчучина від 28 квітня 2015 року, а також наданих сторонами пояснень, слідує, що в межах вищезазначеної кримінальної справи 16 травня 2011 року позивач [PERSON] був заочного притягнутий в якості обвинуваченого Оболонським районним судом м.Києва. 31 травня 2011 року на підставі рішення Оболонського районного суду м.Києва стосовного [PERSON] було застосовано запобіжний захід - арешт, оголошено в міжнародний розшук. З матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2014 року органом з кримінального переслідування України було надано клопотання компетентним органам Республіки Молдова з передачі кримінальної справи по відношенню до [PERSON] 28 квітня 2015 року Ухвалою про припинення кримінальної справи постановленою прокурором Прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів, юридичного радника 1 ранку ІгораДемчучина, в межах кримінальної справи № 2014038041, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідального розслідування, оскільки в його діях відсутні ознаки злочину, кримінальну справу припинено та скасовано запобіжний захід - арешт, який було застосовано стосовно позивача [PERSON] на підставі рішення Оболонського районного суду м.Києва від 31.05.2011 року, а також знято арешти, який було накладено на все майно в ході кримінального переслідування. З фактом прийняття даної ухвали Прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів від 28 квітня 2015 року, як слідує з пояснень представників позивача [PERSON], ним пов'язується припинення впливу тяжких обставин. Суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання спірних договорів недійсними з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. За змістом ст.233 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» тяжкою обставиною слід вважати особистий стан фізичної особи, членів її сім'ї чи родичів як крайня необхідність, тяжка хвороба, смерть годувальника, загроза втрати житла тощо, який примусив укласти правочин на вкрай невигідних для неї умовах, або обставину, для усунення чи зменшення розміру якої необхідно укласти правочин на вкрай невигідних умовах. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до узагальнень Верховного суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 року, правочини, які вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину? співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна? наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто в таких випадках немає обману або помилки. При цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, а тяжкою обставиною купівля ліків, виплата боргів, витрати на лікування (як самої особи, котра вчиняє правочин, так і її близьких). При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. за №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, означених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Таким чином, на підставі дослідження матеріалів справи, з урахуванням наданих сторонами пояснень та доводів, за результатом оцінки доказів на підставі свого внутрішнього переконання, суд приходить до висновку, що наявно достатньо підстав вважати, що вищезазначені обставини ініціювання та наступного порушення кримінальної справи стосовно позивача [PERSON] були проявом тяжких обставин для нього, під впливом яких на вкрай невигідних умовах ним було відчужено повністю безоплатно частину корпоративних прав підприємств, де позивач був єдиним засновником з часу їх створення. Судом також прийнято до уваги реальність загрози втрати майна позивача [PERSON] в момент оцінки ним обставин, які він розцінював як тяжкі та які склалися у зв'язку з ініціювання кримінальних справи, що підтверджується фактами наступного арешту майна позивача в межах кримінальних справ, що очікувано для позивача на той час могло підлягти конфіскації або вибуттю з його володіння іншим шляхом. Оцінюючи особистий стан позивача [PERSON] в момент виникнення та розвитку тяжких обставин, суд приймає до уваги також факти численних арештів особистого майна позивача, а також інших фігурантів справа, а також факти перебування інших фігурантів кримінальної справи [PERSON]. та [PERSON] в слідчому ізоляторі та наступному призначенню і фактичному відбуттю призначеного покарання. Судом також враховано, що відчуження корпоративних прав здійснювалось в обсязі, достатньому для отримання контролю над управлінням підприємствами, а також для забезпечення можливості одноосібного прийняття рішень на органах управління підприємствами. В підтвердження наявності підстав для визнання спірних договорів недійсними у зв'язку з їх вчинення під впливом тяжкої для позивача обставини, суд погоджується з доводами позивача, про те, що за спірними договорами дарування було здійснено безоплатне відчуження корпоративних прав номінальною вартістю більше 25 млн. грн. на користь неповнолітньої особи, в той час як предметом діяльності підприємств протягом тривалого часу їх існування були діяльність у сфері нерухомості, що потребує значного досвіду та навиків у цій сфері. Розумно оцінюючи обставини справи, суд приймає до уваги твердження позивача щодо за умов відсутності впливу тяжкої обставини щодо кримінального переслідування, загрози втрати всього майна, його конфіскації, ним би не було укладено спірні правочини, більше того щодо повністю безоплатного відчуження корпоративних прав на користь неповнолітньої особи. Суд критично оцінює доводи представників відповідачів та третьої особи щодо добровільного характеру вчинення спірних правочинів з боку позивача, що підтверджується змістом спірних нотаріально посвідчених договорів дарування, з огляду на те, що відповідно до положень статті 203, 233 ЦК України при укладенні відповідного договору дарування волевиявлення має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжі обставини і на вкрай невигідних умова, а тому волевиявленні особи не є вільним та не відповідає його внутрішній волі. Зазначений висновок викладеного в формі правової позиції Верховним Судом України у справі № 6-232цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Твердження представників відповідачів та 3-ї особи, що на позивача [PERSON] на даний час перебуває під впливом невідомих осіб, які здійснюють дії направлені на заволодіння майном позивача не знайшло підтвердження в ході судового розгляду. З огляду на задоволення судом позовних вимог про визнання недійсними спірних договорів дарування корпоративних прав, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення пов'язаних з вимогою про недійсність договорів вимог про визнання права власності позивача на 100% статутного капіталу товариств, а також скасування державної реєстрації змін до установчих документів, проведених на підставі та в реалізацію недійсних договорів дарування корпоративних прав. При цьому при задоволенні вказаних позовних вимог та оцінці належності обраних способів захисту враховано, що визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15.11.96. у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.05. (заява № 38722/02). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Так, норми ст. 16 Цивільного кодексу України передбачають, зокрема, такі способи захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі, інші способи, передбачені законом. Разом з тим, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є і той, що не передбачений договором чи законом, однак основним критерієм можливості його застосування є визначення його ефективності (забезпечення реального захисту прав та інтересів). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Отже, суд дійшов висновку, що порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені і у спосіб, не визначений законом або договором, однак такий спосіб захисту має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права. Аналогічні висновки щодо оцінки обґрунтованості способів захисту містяться у постановах Верховного Суду України від 21.05.12. у справі 6-20цс11 та від 12.06.13. у справі 6-32цс13. При цьому, суд погоджується з доводами про те, що відповідній законодавчі підстави для відновлення порушених прав передбачені законодавством в сфері реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців». Згідно з вимогами ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», у разі постановлення судового рішення щодо скасування рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу про внесення змін до установчих документів юридичної особи, або про визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи суд у день набрання законної сили судовим рішенням надсилає його державному реєстратору для внесення запису про судове рішення щодо скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи. Державний реєстратор у строк, що не перевищує двох робочих днів з дати надходження судового рішення щодо скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, вносить до Єдиного державного реєстру запис щодо скасування державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, якщо інше не встановлено судовим рішенням, та в той же день повідомляє органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування про внесення такого запису. Таким чином, відповідно до вимог законодавства, дії щодо внесення запису про скасування державної реєстрації змін до установчих документів, мають проводитися державним реєстратором лише після отримання відповідного рішення суду, яке набрало законної сили. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] суд виходить з того, що позивачем не доведено неналежності наданих послуг відповідачем, а також наявності будь-яких правових підстав для повернення сплачених в якості винагороди за надано консультацію грошових коштів. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: partial