Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

У січні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про про захист прав споживачів та визнання недійсним п. 1.1 кредитного договору від 15.06.2007р. № ZPL0GI50040291, під час судового розгляду справи позовні вимоги уточнив, звернувшись до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 15.06.2007р. №ZPL0GI50040291, вказавши, що 15.07.2007р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № ZPL0GI50040291, відповідно до п.1.1 якого, Банк надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характер у використання в розмірі 36800,00 доларів США па придбання нерухомості, 13800,00 доларів США на сплату страхових платежів (надалі кредит) на термін з 15.06.2007 р. по 12.06.2037 р. із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,00 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та сплатою щомісячно 0.20% від суми виданого кредит\ за надання фінансового інструменту. У Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011р. (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правовий відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно з преамбулою Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні. У ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Згідно із частиною 3 статті 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). В кредитному договорі № ZPL0GI50040291 від 15.06.2007 року не зазначено, що є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 22.01.2008 р. інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Станом на 15.06.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі відповідно до ч.3 ст.91 ЦК України, п.6 ч.1 ст. 4, ст.34. п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.3 ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Згідно ч.З ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Ст. З п.6 ЦК України передбачає загальні принципи цивільного законодавства. До них відносяться справедливість, добросовісність та розумність. Частина 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулював ринків фінансових послуг» закріплює, що інформація, яка надається клієнту, повні забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбан Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», останній має право достовірну і доступну інформацію. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВГСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюванним. Отже, оспорюванні кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. ПАТ КБ „Приватбанк» згідно генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій № 22 від 05.10.2011 р. мало право виконати кредитний договір № ZPL0GI50040291 від 15.06.2007 р. лише протягом десяти календарних днів, тобто з 06.10.2011 р. по 16.10.2011 р. Відповідно до ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 р. N 15-93 уповноважений банк" - будь-який комерційний банк, офіційно зареєстрований на території України, що має ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, а також здійснює валютний контроль за операціями своїх клієнтів. В кредитному договорів» № ZPL0GI50040291 від 15.06.2007 р. не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.6 ч.І ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 17.01.2008 року інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері надання фінансових послуг і відповідно до положень преамбули встановлює загальні правові засади у цій сфері та здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг'. Однією з фінансових послуг згідно з пунктом 6 частини першої статті 4 Закону є надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Так. згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 цього Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент є фінансовим кредитом. Фінансовий кредит відповідно до пункту 6 частини першої статті 4 Закону, вважається фінансовою послугою. Суб'єкти, які мають право на здійснення операцій з надання фінансових послуг визначені статтею 5 Закону. До них віднесені фінансові установи, а також фізичні особи - підприємці. Останні можуть надавити такі послуги лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно частини 3 статті 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до ст.5, якого операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ і операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмовогс дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій і валютними цінностями відповідно до п 2 ст. 5 цього Декрету. 15.08.2011р. Правління національного Банку України постановою № 281 затвердило „Положення порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій. Відповідно до ч.З ст.91 ЦК України та ч.І ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 5, 11, 1; Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій з надання коштів в іноземній валюті у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, лише з 6 жовтня 2011 року на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій № 22 від 05.10.11 та додатку до даної генеральної ліцензії. У звязку з внесенням Законом України від 22.09.2011р. N 3795-V1 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» (Закон N 3795-V1) змін до статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів після 16.10.2011р. надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Таким чином, зазначає позивач у позові, ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК відповідно до генеральної ліцензії (з додатком) на здійснення валютних операцій, ст.1054 («Кредитний договір») та п.6 ч.І ст.4, ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою протягом десяти діб, тобто виконати кредитний договір № ZPL0G150040291 від 15.06.2007р. лише з 06 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2011 року. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільноге законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання і момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 т: 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. До фінансових послуг, зокрема, належить діяльність з надання фінансового кредиту (пункт 3 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державні регулювання ринків фінансових послуг» (Закон від 2 червня 2011 року № 34 62-УІІ). За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Станом на дату підписання кредитного договору № ZPS0GK00000436 25.12.2006 року З АТ КБ „ПриватБанк не був уповноваженим банком з надавання кредиту7 (фінансового кредиту) фізичній особі іноземною валютою відповідно до ч.З ст.91, ст.227 ПК України, п.З ч.І ст.1, п.6 ч.І ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.З ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавеиь має повідомити споживачеві до укладення кредитного договору, а статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року № 2121-111 (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу (Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-ри/2011). Всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору № ZPS0GK00000436 від 25.12.2006 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Позивачем було допущене істотне порушення прав відповідача, як споживача фінансових послуг, через невиконання позивачем вимог закону щодо надання відповідачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у звязку з чим відповідач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Вимоги частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець мас повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а також статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» - щодо відомостей, які банк мас надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (надалі Закон) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Всупереч вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, у кредитному договорі №ZPS0GK.00000436 від 25.12.2006 року відповідачем не були дотримані особливі істотні умови (предмет і сума), встановлені п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» для споживчого кредиту. Зокрема, всупереч вимогам Постанови Правління НБУ № 337 від 14.08.20003р., Постанови Правління НБУ № 495 від 14.10.2004 p., абзацу 2 ч.2 ст. 1067, ч.1 ст. 1068 ЦК України та Постанови Правління Націонатьного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банком не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, що є введенням відповідача в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті. В Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зокрема зазначено, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.» Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Позивач мав намір виконувати вказаний кредитний договір від 25.12.2006 року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземною валютою, шо с порушенням ч.5 ст.203 ЦК України. За правилами ст. 236 ЦК України, правочин, у випадку визнання його судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Тобто, визнаний недійсним може бути лише вчинений правочин (укладений договір), тобто такий, шо фактично відбувся. Така правова позиція викладена в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, де зазначено, шо: -відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено; -у зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо); -зокрема, не с укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації; встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який, не вчинено. У уточненій позовній заяві про визнання недійсним кредитного договору, укладеного між сторонами, позивач додатково зазначив, що характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у Законі Украхни „Про захист прав споживачів та Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг терміни „споживчий кредит, „фінансова установа, „фінансова послуга дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів підпадають під дію Закону України „Про захист прав споживачів. Згідно з положеннями ч.5. ст.11, ст.18 Закону України „ Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положен цього закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав обов'язків на шкоду споживача. Приписами постанови правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, яка за реєстровав Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/ 13808 „Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Постанова №168) ( п.3.2) зазначено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю зазначеною у договорі) у розмірі сум погашення основного боргу у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом. Вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під укладення кредитного договору. Банки обов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань спожива зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредиті заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо, перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а такі зазначити її в процентному значенні та у грошовому виразі у вигляді а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Умовами кредитного договору ( п.7.1) передбачено, що погашення заборгованності за цим договором здійснюється щомісячним платежом за ануїтетною схемою в сумі 456.86 доларів США. Ануїтетні платежі- регулярні рівні щомісячні або щоквартальні платежі, що направляються на погашення зобов'язань за кредитним договором. За умовами кредитного договору позичальник зобовязується щомісячно в період з 15 по 21 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтет ними (рівними за сумою платежу) шляхом внесення готівки на рахунок №29098055733066. В порушення вимог Постанови № 168 банком не надано позичальнику графік платежів, розрахунок сукупної вартості, розрахунок суми щомісячного платежу. За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору. Умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів данного виду. Згідно до приписів статті 345 ГК України: Кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Як вбачається з матеріалів кредитної справи до цим договором, договір не містить усіх істотних умов, визначених ст.345 ГКУ та Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року: графік сплати за кредитним договором; умови і порядок видачі та погашення кредиту; розрахунок загальної сукупної вартості кредиту. Таким чином, зазначає позивач, має місце відсутність додатків до кредитного договору, які є невідємними частинами цього договору. За приписами ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно до 4.2 ст.1055 кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Нікчемний правочин не порушує будь-яких прав та обовязків. Сторони такого правочину не зобовязані виконувати його умови. Будучи неправомірною дією, нікчемний правочин породжує лише ті наслідки, які передбачені законом для такого випадку, як реакція на правопорушення. Приписами частини другої ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, які його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Положення ч.2 ст.215 ЦК України про те, що визнання нікчемного правочину недійним судом не вимагається означає, шо недійсність- це обєктивна властивість нікчемного правочину, а тому він є недійсним з моменту його вчинення ( ч.1 ст.236 ЦК України). Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено ше її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір від 15.06.2007 року №2РЦЮІ50040291. У судовому засіданні позивач [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] уточнений позов підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Відповідач позовні вимоги не визнав повністю, вважає останні безпідставними, надав суду письмові заперечння проти позову щодо дій відповідача при укладенні кредитного договору, які у повній мірі відповідали діючому законодавству України, надав суду пояснення, аналогічні викладеним в письмових запереченнях, просив суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено: Як вбачається з оглянутих у судовому засіданні матеріалів кредитної справи, 23.04.2007р. [PERSON] звернувся до ЗАТ КБ „Приватбанк із заявою про надання споживчого кредиту строком на 360 місяців в сумі 36800 дол. США для придбання будинку та 13800 дол. США на сплату страхових платежів. 15.07.2007р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ „Приватбанк, було укладено кредитний договір № ZPL0GI50040291, відповідно до п.1.1 якого, Банк надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характер у використання в розмірі 36800,00 доларів США па придбання нерухомості, 13800,00 доларів США на сплату страхових платежів (надалі кредит) на термін з 15.06.2007 р. по 12.06.2037 р. із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,00 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати Відповідачу кредит у розмірі 50600,00 [Долар США] на термін до 12.06.2037 р., а Позивач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позивач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. З порядком погашення заборгованості за кредитом та відсотками [PERSON] був ознайомлений, що підтверджується його заявою. Відповідач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав Позивачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Позивач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, позивач зобов'язання за вказаним Договором не виконав. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2010 р. за позовом ЗАТ «Комерційний Банк» «Приватбанк» до [PERSON] про розірвання договору та звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги задоволені. Розірвано кредитний договір № 0440291 від 15.06.2007р., укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] з 17.02.2010 р. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ZРLООGІ 0040291 від 15 червня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: жилий будинок за адресою м. Запоріжжя вул.Технічна, 26 з господарчими будівлями загальною площею 56.5 кв.м. житловою площею 35,8 кв.м. шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені банку договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем , з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Із зазначеного рішення суду вбачається, що кредитний договір від 15.06.2007р. укладений стронами по справі не є несправедливим та дискримінаційним, не порушує права споживача, не суперечить вимогам Закону „Про захист прав споживачів з тих підстав, що складання графіку погашення кредиту та відсотків на час укладення договору не були обовязковими умовами за вимогами закону, позивач належним чином був ознайомлений з усіма істотними умовами договору, виконув його протягом тривалого часу та не оспорював. На заперечення представника позивача щодо посилання в рішенні суду на інший кредитний договір, представник відповідача пояснив суду, що рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2010 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено судом на підставі саме кредитного договору, який був укладений між сторонами 15.06.2007р., при цьому зазначив, що дійсно в зазначеному рішенні суду міститься посилання на інший номер кредитного договору, проте у даному випадку має місце помилка в судовому рішенні. Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі , що набрало законної сили, не доказуються пр розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлен ці обставини. Судом встановлено, що уклавши з відповідачем кредитний договір у червні 2007р., позивач до 2010р. його частково виконував, сплачував у встановлений договором строк грошові кошти на погашення кредиту, був присутнім у суді під час розгляду справи, вищезазначене судове рішення не оскаржував. Зазначені обставини свідчать про узгодження сторонами договору усіх його істотних умов, а також про обізнаність позивача про умови договору, про обовязки сторін у договорі. Таким чином, суд приходить до висновку, що укладений стронами у червні 2007р. кредитний договір є укладеним, останній містить в у собі всі істотні умови , про що свідчать підписи кожної із сторін у договорі, а тому останній був при його укладенні обовязковим для виконання сторонами відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, згідно до якої, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно укладеного між сторонами кредитного договору такі умови останнім передбачено. В обгрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на відсутність індивідуальної ліцензії Національного Банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору та невиконання умов договору Відповідачем. Згідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; воєвиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.І ст. 626 ЦК України, договором є домовленність двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог- цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 509, 526, 527, 629 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернутикредит та сплатити відсотки. В обгрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилається на відсутність індивідуальної ліцензії Національного Банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору та невиконання умов договору Відповідачем. Згідно з ч.З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: Закон України „Про банки і банківську діяльність, Декрет КМУ ,.Про систему ватютного регулювання і валютного контролю, Закон України „Про Національний банк України. Статтею 19 Закону України „Про банки і банківську діяльність визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України. Відповідно до ст. 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. 04.12.2001 р. НБУ видав ЗАТ КБ «ПриватБанку» банківську ліцензію № 22 на право здійснювати банківські операції; в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик та письмовий дозвіл № 22-2 від 29.07.2003 р.з додатком на право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п. 5.3 Постанови правління НБУ про Порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (затв. Постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю- від 19.02.93 за № 15-93. Відповідно до п. 2.З зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Отже, оскільки ПриватБанк отримав банківську ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти. Відповідно до Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Таким чином, відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. За кредитним договором відповідно до ст.1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 192 ЦК України, до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, у кредит можуть бути надані згідно ЦК України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання. Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допещено не було. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. За таких обставин, суд вважає, що відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. 15.06.2007 року саме в письмовій формі був укладений кредитний довір між ПРИВАТБАНКОМ та Позивачем. Згідно із ч.І ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору, що підтверджується підписами Позивача, з якими на час підписання договору останній був згоден та ознайомлений . Кредитний договір був підписан повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконанім ч. 2 п. 1 ст. 30 ЦК України). Відповідно до п. 19 Постанови пленума ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено що «Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією її сторіч не с підставою для визнання правочину недійстим» та до п. 20 «Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.» Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач ввів в оману позивача при укладенні кридитного договору. Відповідно до умов кредитного договору Позивачу був наданий кредит, а Позичальник/Позивач [PERSON] на протязі певного часу здійснював погашення по кредиту. Згідно з пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму ВСУ Про сдову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року, відповідно до частини 1 ст. 215 ЦКУ, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належні формі досягли всіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також всі ті умови щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має досягнуто згоди. Утім, усі умови істотні, звичайні, і випадкові після укладення договору стають однаково обовязковими для сторін і в сукупності утворюють зміст договору. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на улвах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір підписаний сторонами та частково виконаний з боку Позивача. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розімності та справедливості. Статтею 55 Закону Україн Про банки та банківську діяльність встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно правовими актами НБУ та угодами (договором) між банком та клієнтом. Згідно ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах встановлених договором. Таким чином, договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодаства, ст. 11 ЗУ Про захиста прав споживачів та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. З аналізу умов кредитного договору не вбачається, що він суперечать нормам ЦК України або іншим актам цивільного законолавства. Кредитний договір був узгоджений та прийнятий сторонами на момент підписання договору, шо підтверджується підписами сторін. Вказане положення не суперечить ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, шо діяла на час виконання спірних відносин. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених в ньому. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки самсостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях. Позивач посилається на ч. 2 статтю 11 ЗУ Про захист прав споживача, зокрема: Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Однак, вищевказана норма закону (Підпункт "д" пункту 2 частини другої статті 11) була затверджена та внесена до редакції Закону N 3795-УІ від 22.09.2011 року. І тому, на час укладення спірного кредитного договору від 15.06.2007 року № /РЬОй 150040291 законом не вимагалось кредитору повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Відповідно ст.58 Конституції України встановлено, шо закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі. Таким чином, Позивач був ознайомлений з умовами кредитування та своїм підписом засвідчив згоду з ними. Своїм підписом Позивач погодився з умовами надання кредиту, встановленими договором. Приймаючи до уваги вищевказане, суд приходить до висновку, що з боку відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» не встановлені порушення чинного законодавства України, а тому положення Кредитного договору є справедливими, і не порушують принципи рівності сторін договору, справедливості, добросовісності і розумності. Вказаний Кредитний договір є укладеним, містить у собі всі істотні умови, про що свідчать підписи кожної із сторін, виконувався сторонами і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 ЦК України, згідно до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, є вірним. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230ІІК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Посилання представника позивача на не відкриття поточного банківського рахунку, порушення вимог закону щодо зарахування сум на рахунок як на підставу визнання договору недійсним, суд не приймає до уваги, оскільки не відкриття поточного рахунку, порушення вимог закону щодо зарахування сум на рахунок, є питанням виконання укладеного договору, а не його укладення. Доводи представника позивача про те, що умови договору є несправедливими через укладення в іноземній валюті, суд не бере до уваги як безпідставні, оскільки, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони були вільними у визначенні умов договору, зокрема, щодо валюти кредиту, приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Позивач, добровільно уклавши кредитний договір, отримала кредит у доларах США, які зобов'язався повернути позикодавцеві - банку. Посилання представника позивача на те, що банком у порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано позивачу у письмовій формі до укладення договору інформації щодо наявних форм кредитування, типу відсоткової ставки, орієнтовної сукупної вартості кредиту, графіку платежів, переліку витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням, витрат на страхування та інше, про невідповідність укладеного кредитного договору і вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є неспроможними, оскільки на час укладення договору зазначений Закон не містив у собі таких вимог, які були прийняті після укладення сторонами оспорюваного кредитного договору, як і наведені Правила від 10.05.2007р, Представником позивача не надано суду доказів того, що відсутність будь-якої частки інформації вплинула на усвідомлення і обізнаність позивача шодо змісту укладеного договору, а ствердження про таку необізнаність спростовуються здобутими доказами- умовами кредитного договору, узгодженого сторонами до його підписання: заявою позивача на видачу кредиту, рішенням суду від 17.02.2010р., яке набрало законної сили.

Outcome: dismissed