Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

17.02.2014 року позивач звернувся до Полтавського районного суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на загальну суму 20048.07 грн., посилаючись на те , що відповідачем не виконуються зобов'язання за споживчим кредитним договором № PLXYRT06300184, укладеного 12.05.2006 р., внаслідок чого утворилась вказана заборгованість. В судове засідання представник позивача не з'явився надавши суду заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Справу просив слухати без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився надавши суду заяву в якій просив справу слухати без його участі . Позовні вимоги не визнала, просила відмовити в позову та застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч. 1 ст. 57 ЦПК України, Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 12.05.2006р. між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "ПриватБанк" та [PERSON], було укладено споживчий кредитний договір № PLXYRT06300184, на суму - 5818.18 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 12 місяців із кінцевим терміном повернення по 12.03.2007р.(а.с. 6-7) Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Станом на 03.02.2014 року, позивач вважає, що відповідач має заборгованість на загальну суму 23845.53 грн., яка складається: - 2296.91 грн. заборгованість за кредитом; - 7243.20 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 14305.42 грн. пеня за несвоєчасне використання зобов'язань за договором та при визначенні основної суми боргу, позивачем враховується стягнута сума в розмірі 3797.46 грн. з [PERSON] за судовим наказом Полтавським районним судом від 26.10.2007р. , і остаточна сума боргу становить - 20048.07 грн. (а.с.4) (23845.53 - 3797.46 = 20048.07). Звертаючись до суду із позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" посилається на існуючу заборгованість відповідача [PERSON] за споживчим кредитним договором № PLXYRT06300184, укладеного 12.05.2006 р. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до умови договору. Частиною 4 статті 631 ЦК України встановлено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогами про захист порушеного права або інтересу. Пунктом 7 ч. 13 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" заборонено кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В правової позиції Верховного Суду України (у справі № 6-116 цс 13 від 06.11.2013 р.) зазначено: Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. У разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Згідно п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»", враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 «Про захист прав споживачів»", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові. Відповідач [PERSON] заперечуючи з приводу задоволення позову вказує на те, що дійсно існувала заборгованість за споживчим кредитним договором № PLXYRT06300184, укладеного 12.05.2006 р., строком на 12 місяців, тобто по 12.03.2007р. і враховуючи те, що сплата за кредитом з її сторони припинилася в березні 2007 року, а тому на момент звернення до суду в 2014 році з позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" пропустив загальний строк позовної давності у відповідності до положень ст. 258 ЦК України. В судовому засідання встановлено факт то, що позивач згідно умов кредитного договору № PLXYRT06300184, укладеного 12.05.2006 р., повинен був звернуся до суду в строк позовної давності, але не зробив цього, а тому на момент звернення 17.02.2014 року до суду з позовом позивачем було пропущено строк в три роки загальної позовної давності. Враховуючи , що на день звернення ПАТ КБ "ПриватБанк" із позовом сплинув 3 річний строк звернення із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № PLXYRT06300184, укладеного 12.05.2006 р., має бути застосований строк позовної давності і в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вкладеного та

Outcome: dismissed