Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про вилучення у [PERSON] та передачі в заклад ПАТ КБ « Приватбанк» предмет застави в забезпечення виконання зобов'язання за кредитно - заставним договором № DOM7AN92514970 д 10 вересня 2008 року. [PERSON] 19 вересня 2008 року отримала кредит у розмірі 94208,35 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.09.2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] надала в заставу автомобіль СНЕRY, модель: ТIGGO Т 11, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON]. Відповідач не виконувала свої зобов'язання щодо повернення кредиту,тому рішенням Совєтського районного суду м.Макіївки від 7 вересня 2011 року звернуто стягнення на предмет застави-автомобіль шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ комерційним банком »Приватбанк». [PERSON] предмет застави в заклад банку не передає. Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївки від 16 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Вилучено у [PERSON] та передано в заклад ПАТ КБ« Приватбанк» предмет застави - автомобіль СНЕRY, модель: ТIGGO Т 11, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі:[NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] з комплектом ключів та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля СНЕRY. В апеляційній скарзі представник відповідача- [PERSON] просить скасувати рішення суду та позов залишити без задоволення. Посилається на те, що суд першої інстанції прийняв необґрунтоване та незаконне рішення, оскільки застосував спосіб захисту, що не передбачено нормами чинного законодавства в формі передачі предмета застави в заклад. В судове засідання з'явився представник ПАТ КБ« Приватбанк» за дорученням -Чумак С.О.. [PERSON]-не з'явилася,повідомлена належним чином. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Совєтського районного суду м.Макіївки від 7 вересня 2011 року звернуто стягнення на предмет застави-автомобіль шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ комерційним банком »Приватбанк». [PERSON] предмет застави в заклад банку не передає, чим не виконує ні умови договору,ні рішення суду, що є підставою для задоволення позову. Разом з тим ,такий висновок не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що згідно кредитно - заставного договору № DOM7AN92514970 д від 10 вересня 2008 року [PERSON] 19 вересня 2008 року отримала кредит у розмірі 94208,35 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.09.2015 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором [PERSON] надала в заставу автомобіль СНЕRY, модель: ТIGGO Т 11, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON]. Рішенням Совєтського районного суду м.Макіївки від 7 вересня 2011 року звернуто стягнення на предмет застави-автомобіль шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ комерційним банком »Приватбанк». Дійшовши висновку про задоволення позовних вимог про передачу банку в заклад автомобіля ,суд першої інстанції не звернув уваги на положення статті 20 Закону України "Про заставу",яка передбачає, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса в установленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. В даному випадку Банк розпорядився своїм правом на звернення стягнення на предмет застави, відповідно до рішення суду йому надано можливість самостійної реалізації автомобілю. Даних щодо неможливості виконання Банком рішення суду, зокрема, у відповідності з нормами ч. ч. 1, 5 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження", вирішення питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання в порядку ст. 373 ЦПК України матеріали справи не містять. Представник банку в суді апеляційної інстанції пояснив, що рішення суду про звернення стягнення на предмет застави на теперішній час передано для примусового виконання до державної виконавчої служби. Таким чином, враховуючи зміст поняття закладу, права та обов'язки сторін при закладі, відповідно до ст.ст. 44, 45, 46 Закону України "Про заставу", заклад є одним із самостійних способів застави, і за своєю правовою природою покликаний забезпечити можливість заставодержателя виконати зобов'язання заставодателя примусово, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет застави. Примусове ж передання предмету застави в заклад Банку при існуючому рішенні суду про звернення стягнення на цей предмет застави, яким спірне майно вже передано у володіння та розпорядження заставодержателя не відповідає вимогам закону. Законом України «Про заставу» прямо покладено на заставодавця обов'язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна, цей обов'язок презюмується і йому кореспондує право заставодержателя на захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди, а тому позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-64цс12. За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Outcome: partial