Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона відповідно до свідоцтва про права власності від 29.06.2004 року № 1122-С/КІ є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачка зареєстрована у зазначеній вище квартирі, однак з 2007 року у ній не проживає та не сплачує обов'язкові комунальні платежі. Крім того, 13.11.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Більше того, Деснянським районним судом м. Києва слухається справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому позивачка по цій справі зазначила своє місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Позивачка звернулася до Деснянського районного відділу ДМС України з письмовою заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідачки, але листом Деснянський районний відділ відмовив у задоволенні заяви та роз'яснив, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду. На підставі викладеного, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням/квартирою за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON]. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до позивачки, який був уточнений, про вселення, мотивуючи свої вимоги тим, що з 14.12.2002 року по 13.11.2007 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу колишнє подружжя має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] з 14.12.2002 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS], де також зареєстрований і [PERSON] Після розірвання шлюбу її з дитиною виставили на вулицю без фінансової підтримки та без надання іншого жилого приміщення. Позивачка за зустрічним позовом намагалася повернутися та проживати разом з сином за місцем реєстрації, однак, відповідачка завжди заперечувала проти цього. Зрозумівши, що відповідачка за зустрічним позовом в добровільному порядку не дозволить їй з дитиною проживати за місцем реєстрації, а батько дитини не надасть ніякої фінансової допомоги, 29.10.2015 року звернулася до Служби у справах дітей Деснянського району з заявою про сприяння їхньому з сином вселенню до квартири [ADDRESS]. Однак, 02.11.2015 року Служба надала відповідь, відповідно до якої рекомендувала звернутися до суду, так як це не входить до повноважень Служби. 18.12.2015 року позивачка за зустрічним позовом звернулася до правоохоронних органів з приводу того, що [PERSON] перешкоджає їм користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. 03.02.2016 року Деснянським РУ ГУ МВС в м. Києві надано відповідь, в якій зазначено, що спори з приводу житла вирішуються у судовому порядку, для вирішення питання про вселення до місця реєстрації - рекомендовано звернутися до суду. Разом з тим, у неї та сина постійного місця проживання немає, що негативно впливає на психологічний розвиток дитини, у зв'язку з чим він не може нормально розвиватися та мати постійних друзів, переїжджаючи з одного місця до іншого та змінюючи школу. На підставі викладеного, позивачка за зустрічним позовом просить суд вселити малолітнього [PERSON], [INFO], у квартиру [ADDRESS]; вселити [PERSON]В, [INFO], у квартиру [ADDRESS]. 18.10.2016 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва зустрічний позов [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON], до [PERSON] про захист прав дитини шляхом вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано в одне провадження по справі. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити та визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням/квартирою за адресою: [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] Надав до суду письмові заперечення, відповідно до яких зустрічну позовну заяву вважає необґрунтованою та безпідставною, а тому просить відмовити в її задоволенні. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в позові. Відповідачка надала до суду письмові заперечення, відповідно до яких позовну заяву вважає необґрунтованою та безпідставною, а тому просить відмовити в її задоволенні. Зустрічні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Третя особа - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зустрічні позовні вимоги вважає необґрунтованими, а тому просив в їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність та прийняти рішення у відповідності до чинного законодавства України. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність та прийняти рішення в інтересах малолітньої дитини. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідачки [PERSON], її представника, третьої особи [PERSON], вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про права власності від 29.06.2004 року № 1122-С/КІ. В відповідній квартирі зареєстровані наступні особи: [PERSON] (з 10.02.2011 року), [PERSON] (з 13.07.2006 року), [PERSON] (з 13.07.2006 року), що підтверджується довідкою № 1334 від 25.11.2015 року. 13.11.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 13.11.2007 року. У своєму позові позивачка зазначає, що відповідачка з 2007 року не проживає в спірній квартирі за адресою: [ADDRESS]. 15.12.2015 року позивачка звернулася до Деснянського районного відділу в м. Києві ДМС України з письмовою заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідачки [PERSON], але листом від 26.12.2015 року Деснянський районний відділ відмовив у задоволенні заяви та роз'яснив, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду. 29.10.2015 року [PERSON] звернулася до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про сприяння їхньому з сином вселенню до квартири [ADDRESS]. Однак, 02.11.2015 року Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надала відповідь, відповідно до якої рекомендувала звернутися до суду, так як це не входить до її повноважень. 18.12.2015 року [PERSON] звернулася до правоохоронних органів з приводу того, що [PERSON] перешкоджає їй та її дитині [PERSON] користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. 03.02.2016 року Деснянським РУ ГУ МВС в м. Києві надано відповідь, в якій зазначено, що спори з приводу житла вирішуються у судовому порядку, для вирішення питання вселення до місця реєстрації - рекомендовано звернутися до суду. Крім того, судом встановлено, що 16.10.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення, відповідно до якого, позивачка передала третій особі квартиру [ADDRESS] у користування. 12.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму житлового приміщення (квартири), відповідно до якого, позивачка передала третій особі квартиру [ADDRESS] у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо). Факт того, що відповідачка не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2007 року підтверджується поясненнями сторін в судовому засіданні та відповідна обставина жодною з сторін не заперечувалась. Крім того, згідно Акту від 16.12.2016 року та Акту від 06.03.2017 року, виданих Начальником ЖЕД-319, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] дійсно зареєстрована, але не проживає з 2007 року, особистих речей останньої за вказаною адресою виявлено не було. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими, оскільки саме такий спосіб захисту є належним задля захисту права володіння, користування та розпорядження позивачки належним їй майном. Разом з тим, [PERSON] в своєму зустрічному позові вказує на те, що позивачка не дозволяє їй разом з малолітньою дитиною проживати за місцем реєстрації, що порушує, як її права так і права дитини. Проте, даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні і був спростований дослідженими судом доказами. Згідно із ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Статтею 816 ЦК України передбачено, що особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім?ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім?ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім?ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім?ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з?ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім?ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім?ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз?яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім?ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Разом з тим, в матеріалах справи відсутня письмова згода, як [PERSON] так і його членів сім?ї на вселення відповідачки з дитиною до спірної квартири. Крім того, вбачається, що відповідачка не приймала участі у сплаті комунальних платежів на утримання квартири [ADDRESS] Що стосується прав малолітнього [PERSON], то суд критично відноситься до тверджень відповідачки щодо порушення його прав, оскільки згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів був задоволений частково та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у розмірі 2 000 грн., а тому третя особа виконує покладені на нього рішенням суду обов'язки по утримуванню дитини. Відповідно до п. 30 (розділ "Житлове право") Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ наймачу або члену його сім'ї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст. 71 ЖК України строк, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред'явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] є необгунтованим та безпідставним, оскільки його задоволення порушить права інших осіб, в тому числі право позивачки на вільне розпорядження соєю власністю, що є неприпустимим, з огляду на чинне законодавство України. Разом з тим, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що обставини, викладені в зустрічному позові не були підтверджені позивачкою за зустрічним позовом належними доказами, а навпаки були спростовані дослідженими судом письмовими матеріалами справи, а тому підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] суд не вбачає. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову повинно бути відмовлено з вищенаведених підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, як підставні та обґрунтовані, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки вони є безпідставними та не доведеними в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved