Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

30 травня 2017 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою № 59 в буд. 1/1 по вул. Харківська у м.Суми та примусово зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивує тим, що власником квартири [ADDRESS] є її неповнолітня донька [PERSON] на підставі договору дарування. У вказаній квартирі зареєстровано 6 осіб: [PERSON], донька [PERSON], та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідачі не проживають у вказаній квартирі з 2010 року. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідачів у квартирі порушує право власності позивача та утворює перешкоди у користуванні власністю, що виражається у сплаті зайвих комунальних платежів. Посилаючись на ст. 391, 405 ЦК України , позивач просить позов задовольнити. [PERSON], від імені та в інтересах якої діє законний представник [PERSON], в письмовій заяві підтримала позов в повному обсязі, просить розглянути справу за наявними матеріалами. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи був повідомлені шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада», про причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов та клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Представник третьої особи - Служби у справах дітей СМР до суду не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. В звязку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народилась 29 жовтня 2010 року, батьками записані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-БП № 107341 (а.с.211) [PERSON] є власником квартири 59, по вул. Харківській, буд.1/1 в м.Суми на підставі договору дарування від 12.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] р№1931, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с.6-11). Згідно відомостей ЦНАП Сумської міської ради від 09 червня 2017 року, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою : [INFO] (а.с.22-25). Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ Свідок [PERSON] в судовому засіданні 23 травня 2018 року пояснив, що позивач є його сусідом, проживають в квартирі з часу їх заїзду до квартири з серпня 2010 року . Інші особи, крім родини позивача, в квартирі не проживали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 23 травня 2018 року пояснив, що позивач є його сусідом, проживають в квартирі з часу їх заїзду до квартири з серпня 2010 року. Інші особи, крім родини позивача, в квартирі не проживали. Із пояснень законного представника позивача, зазначених ним у позові, та письмових матеріалів справи вбачається, що відповідачі не є членами сім'ї власника квартири, і що відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше 8 років . Суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачів у квартирі порушує права позивача як власника, так як позивач обмежена у своєму праві розпорядження власністю, а крім того відповідачі в квартирі не проживають, витрат по утриманню житла не несуть, і позивач несе зайві комунальні витрати. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, є обґрунтованою, і підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги позивача щодо примусового зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, суд приходить до наступного. Відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»\~від 11.12.2003\~року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов'язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням); 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що\~Закон України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже суд приходить до переконання, що визнання в судовому порядку відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в спірній квартирі є підставою для зняття їх з реєстрації, а тому позовна вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання є зайвою та задоволенню не підлягає. Судові витрати суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial