Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Представник позивача в червні 2020 р. звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту його укладення договір про надання фінансового кредиту № 3301316340/148260 укладений 13.10.2019р. між [PERSON] та ТОВ "ГОУФІНГОУ» на суму 1000грн. Стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 210 200грн. Позов обґрунтовано тим, що 23.12.2019р. позивачу стало відомо, що нібито вона отримала кредит в ТОВ "ГОУФІНГОУ» у розмірі 1000грн. В зв`язку з тим, що вона не укладала ніяких кредитні договори, вона звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів на підставі якої відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.182 КК України. В рамках кримінального провадження отримано сам договір фінансового кредиту, фотографію, анкетні дані позичальника з яких вбачається, що кредит отримувала зовсім інша особа. Підтвердженням того, що позивач не отримувала кредит є виписка з рахунку за період з 12.10.2019р. по 13.10.2019р. згідно якої кредитні кошти на рахунок не надходили. Позивач зверталася до відповідача з вимогою анулювати вказаний договір, оскільки не брала ніяких коштів та не укладала договорі, але відповідачем направлено на її адресу лист в якому наполягає на тому, щоб позивач здійснювала погашення заборгованості. На її вимогу оригінал кредитного договору не надано. В зв`язку незаконними вимогами до неї щодо погашення кредиту, який вона не отримувала , вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Незаконними діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка виразилась у порушення її звичайного способу життя, постійних телефонних дзвінках з погрозами та вимогами повернення боргу, заподіянні шкоди здоров`ю, яку оцінює у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб яка становить 210 200грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.06.2020 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення зазначених в ній недоліків. 24.06.2020р. на адресу суду представником позивача надано заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди до 100 000 грн. Ухвалою суду від 26.06.2020р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалами суду від 30.07.2020р., 13.10.2020р., 27.01.2021р. витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 23.02.2021р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Не заперечувала проти винесення заочного рішення. Також просила стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1878,37грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Представник відповідача у судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомою суду у встановленому законом порядком зареєстрованою юридичною адресою. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин відсутності представника суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Так, відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: .. 2) визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що 13.10.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем - Товариство з обмеженою відповідальністю "ГОУФІНГОУ" укладено договір позики №3301316340/148260 в електронній формі. Сума кредиту по договору становить 1000 грн на строк до 11.11.2019р. 14.10.2019 року позивач виявила, що її номер мобільного телефону оператора стільникового зв`язку «Водафон» відключений, позивач вважала, що зв`язку немає через технічні причини мобільного оператора, проте, пізніше дізналася, що будь - яких заборон по її мобільному номеру немає та їй потрібно придбати відновлюючу картку та зробити декілька операцій для відновлення своєї картки мобільного зв`язку. Згодом вона з`ясувала, що невстановлені особи перевипустили картку мобільного зв`язку «Водафон» за номером [NUMBER] та оформили і отримали кредит у ТОВ «Гоуфінгоу» на її ім`я. 23.12. 2019 року [PERSON] звернулася із заявою до ЧЧ Дніпровського ВП ХВП ГУНП в Херсонській області із заявою, у якій повідомила, що невстановлена особа, використавши її персональні дані отримана на її ім`я кредит на загальну суму 3000грн. Дніпровським ВП ХВП ГУНП в Херсонській області 24.12.2019 року за вказаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відкрито кримінальне провадження № 1201923003003312, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України. Досудове розслідування триває. Згідно відповіді, наданої ПрАТ «ВФ Україна» за № GD-21-01122/ki від 03.02.2021 на виконання ухвали суду про витребування доказів вбачається, що абонентський номер [NUMBER] за період 11.10.2019р. по 20.10.2019р. обслуговувався знеособлено (анонімно) на умовах передбачено зв`язку ПрАТ «ВФ Україна», тому визначити абонента в користуванні якого знаходиться вказаний телефонний номер не має можливості. Згідно роздруківки вхідних та вихідних дзвінків за вказаний період, вбачається що за цей період відбувалася заміна СІМ-карти 12.10.2019р. в 20:51:59 за дзвінком з номера [NUMBER] . Заміна здійснена 16.10.2019р. в 12:34:22 . Також з наданої роздруківки телефонних дзвінків із зазначенням місця знаходження абонента вбачається, що всі дзвінки починаючи з 11.10.2019р. відбувалися з м.Херсон, останній 12.10.2019р. об 20:08. І вже об 20:54 годині 12.10.2019р. вихідний дзвінок здійснено з м.Кривий Ріг Дніпропетровської області. Дзвінки з зазначено міста здійснювались впродовж до 13.10.2019р. останній раз об 20:22 годині. Потім відбулася повторна заміна СІМ-карти. Таким чином особа, яка телефонувала, надала необхідні для ідентифікації відомості стосовно обслуговування згаданого вище номера. Заміна СІМ-карти проводилась без звернення в магазин, оскільки компанія пропонує окремий сервіс, який дозволяє виконати зазначену операцію дистанційно. Надалі 16.10.2019 за вказаним номером виконано повторну заміну СІМ-карти . 10.01.2020 відповідач направив на адресу позивача вимогу про погашення боргу за кредитом №3301316340/148260, проте копії оспорюваного договору на прохання позивача не направив. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Абзацем 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З наданої в рамках кримінального провадження копії договору про надання фінансового кредиту, анкетних даних, фотографії вбачається, що відсутня посвідчена керівником фінансової установи роздруківкаінформації з електронного файлу, що визначає послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ITC (Log File), якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів, щодо отримання кредитних коштів. Надана Копія паспорта не належить позивачу , адже належить [PERSON] 1993 року народження. За приписами ч.4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає встановленими ті обставини, що [PERSON] не укладала в електронній формі 13.10.2019 року договір позики №3301316340/148260 з ТОВ "ГОУФІНГОУ" за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, у встановленому законом порядку, що тягне за собою його недійсність. Крім того, судом було витребувано від ПрАТ «ВФ Україна» інформацію стосовно зміни, блокування сім карти, інформації з яких точок доступу здійснювались дзвінки та відправлялись смс, роздруківку дзвінків за номером, що належить позивачу 38095-068-6825, у період часу 11.10.2019 по 205.10.2019р., тобто у період, коли був укладений договір за №№3301316340/148260. Як вбачається із наданої ПрАТ «ВФ Україна» інформації щодо абонента [NUMBER] у вказаний вище період, зафіксовано, що двічі відбувалася заміна СІМ-карти 12.10.2019р. об 20:51:59 год. та 16.10.2019р. об 12:34:22 год. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 11 Закону «Про електронну комерцію» визначений порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч.3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону визначено форми підписання електронного правочину: електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, судом встановлена відсутність доказів того, що саме позивачем було застосовано будь-яким способом ідентифікатор (СМС повідомлення із кодом) електронного підпису, зокрема, відсутні докази отримання позивачем цього одноразового ідентифікатора, а також відсутні докази реєстрації позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. Таким чином, судом установлено, що договір позики за допомогою електронного підпису позивачем не підписувався. Інших даних щодо укладення між сторонами договору позики у встановленій законом формі судом не встановлено. Відсутні також докази отримання саме позивачем коштів згідно кредитної угоди №3301316340/148260 від 13.10.2019р. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частини третя та п`ята статті 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дослідженими доказами судом установлено, що під час укладення договору за №3301316340/148260 від 13.10.2019р про надання позики, у т.ч. і на умовах фінансового кредиту, було порушено вимоги частини 3 статті 203 ЦК України - на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення. Про існування цього договору позивач дізналася лише після його укладення. Належні та допустимі докази того, що із боку позивача була вчинена будь-яка дія, направлена на укладення цього договору та на отримання коштів на умовах позики судом не установлені. За встановлених судом обставин заявлений позов в частині визнання кредитного договору недійсним підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав і така шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз`яснює Пленум Верховного Суду України в п.5 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(з послідуючими змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд обов`язково повинен з`ясувати: наявність такої шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач зазначає, що завдана їй моральна шкода полягає у душевних стражданнях, на підтвердження чого надано відповідь з КНК «Херсонський міський психіатричний цент» ХМР про те що [PERSON] спостерігається в даному закладі з діагнозом шизофренія, є інвалідом 3 групи та перебувала лікуванні з 23.12.2019р. по 26.03.2020р. та з 09.04.2020р. по 26.05.2020р. Проте в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази наявності вини відповідача у спричиненні [PERSON] моральної шкоди. Інші підстави моральних страждань передбачені ст.23 ЦК України позивачем не зазначені та не доведені, тому в частині вимог про стягнення моральної шкоди суд вважає відмовити. Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які в даному випадку враховуючи задоволення позовних вимог в частині немайнового характеру складають 840,80 грн. Вирішуючи питання стосовно вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 2ст. 137 ЦПК Україниз а результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року справа № 72/1010/16-ц, провадження № 61-3416 св 18 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано лише договір про надання правової допомоги. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь [PERSON] витрат пов`язаних з наданням правової допомоги за їх недоведеністю, а саме: відсутністю документів, що свідчили б про сплату гонорару в заявленій сумі та відсутністю розрахунку таких витрат .

Outcome: partial