Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Обставини справи: [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про захист честі гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтувала тим, що вона працює заступником директора з правових питань у КНП «Василівськи Центр ПМСД» Василівської районної ради Запорізької області. 19 січня 2021 року на свої сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» [PERSON] розмітила пост в якому, зокрема, вказала фразу російською мовою наступного змісту: « [PERSON] отказалась принять от меня заявление сославшись на то, что оно было написано на русском языке». Однак, вказана [PERSON] інформація не відповідає дійсності, тобто є неправдивою і такою, що порочить її честь гідність та ділову репутацію. Тому позивач просить суд визнати інформацію викладену [PERSON] недостовірною та такою, що порочить її честь, гідність та репутацію; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію на свої сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» наступного тексту: « 19.01.2021 року на моїй сторінці було опубліковано пост, яким озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] заступника директора з правових питань, а саме те, що [PERSON] відмовилась примати та розглядати заяву. Приношу вибачення за завдану моральну шкоду [PERSON] », а також стягнути з неї 150000 грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди, суму судового збору. Ухвалою від 12 березня 2021 року позовну заяву було залишено без руху. 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивачка наполягала на задоволені заявлених вимог, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що дійсно вона відмовилася приймати заяву [PERSON] , однак у зв`язку з тим, що розглядати заяву не має повноважень, під час розмови зауважила, що заяву викладено російською мовою, а згідно вимог ведення діловодства викласти заяви необхідно українською мовою. Моральну шкоду обґрунтувала наступним: даний пост [PERSON] викликав реакцію інших користувачів, які залишали негативні коментарі, внаслідок чого вона нервувалась, у зв`язку з чим звернулася до лікаря. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, прохали розглянути справу у їхню відсутність. Згідно письмової заяви відповідач заперечувала щодо задоволення заявлених вимог, посилаючись на те, що ніякої недостовірної інформації вона не розповсюджувала, а тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, вважає, що висловила свою думку на своїй сторінці у «Фейсбук» згідно її розуміння та бачення ситуації щодо обставин неприйняття заяви, на що має право відповідно до положень ст. 34 Конституції України. Пост нею викладений для надання інформації пацієнтам щодо можливості звернення до неї, а не у розрахунку на відгуки щодо [PERSON] . Також повідомила, що на цей час на розгляді Михайлівського районного суду знаходиться цивільна справа за її позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Фактичні обставини встановлені судом: Судом встановлено, що [PERSON] працювала по посаді сімейного лікаря Василівської АЗПСМ. 23 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до директора із заявами про надання відпустки за власний рахунок за сімейними обставинами 24, 28 і 29 грудня 2020 року та одного дня невикористаної відпустки 30 грудня 2020 року (а.а.20-21). Наказом №21-ктр від 19 січня 2021 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за відсутність на роботі без поважних причин (а.с. 22). 19 січня 2021 року [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі «Фесбук» виклала пост, в якому повідомила про факт свого звільнення. Вказаний пост містив зокрема, фразу російською мовою наступного змісту: « [PERSON] отказалась принять от меня заявление пославшись на то, что оно было написано на русском языке». Вказаний факт розміщення посту такого змісту [PERSON] не заперечується (а.с. 25). Позивач [PERSON] вважає, що оприлюднена [PERSON] інформація не відповідає дійсності, тобто є неправдивою і такою, що порочить її честь гідність та ділову репутацію, оскільки вона роз`яснила [PERSON] , що не має повноважень щодо вирішення питання стосовно надання відпустки. Повноваження розглядати заяви про надання відпусток, згідно посадових інструкцій мають директор КНП «Василівський ПМСД ВРР ЗО [PERSON] , завідувач [PERSON] або заступник [PERSON] згідно посадової інструкції особа, яка займає її посаду має право надавати консультації з приводу надання відпусток. Стосовно складення заяв російською мовою, нею дійсно було зроблено відповідне зауваження [PERSON] , але вона не відмовляла в розгляді заяви з даної підстави. Тому позивач просить суд, визнати інформацію викладену [PERSON] недостовірною та такою, що порочить її честь, гідність та репутацію; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію на свої сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», а також стягнути з неї 150000 грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди, оскільки після опублікування даного посту розпочалося масове обговорення події звільнення [PERSON] в соціальних мережах, в результаті чого [PERSON] зазнала моральних страждань і навіть була змушена звернутися за медичною допомогою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює в КНП «Василівський ПМСД ВРР ЗО на посаді провідного спеціаліста з 01.12.2020 року в одному кабінеті із [PERSON] 23.12.2020 року приблизно до обіду прийшла [PERSON] і на стіл [PERSON] поклала документи зі словами: «Прийміть заяви на відпустку, мені треба терміново уїхати». На що [PERSON] подивилась документи і відповіла: « Я не можу прийняти заяви, це не входить до моїх повноважень, потім взяла їх і спитала, чому на російській мові? Діловодство ведеться українською.» [PERSON] повідомила про ст. 10 Конституції України, після чого [PERSON] віддала заяви і сказала, щоб [PERSON] звернулася до [PERSON] , а потім до директора [PERSON] . Висновки суду: Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Так, відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України\~встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до\~Конституції України\~життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Стаття 55 Конституції України\~визначає, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Разом із тим, відповідно до\~статті 68\~Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до\~статті 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей\~94,\~277 ЦК України, частини четвертої\~статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. У пункті 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В той же час, відповідно до вимог частин першої, другої\~статті 30 Закону України "Про інформацію"\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Стаття 200 ЦК України\~визначає, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Стаття 269 ЦК України\~визначає, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Відповідно до\~Конституції України\~фізична особа має право на життя, право на\~охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (стаття 270 ЦК України). Згідно з частиною третьою\~статті 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до\~статті 277 ЦК України\~предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі\~«Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з частиною другою\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають\~спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, на підставі статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів особи, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає справи про захист гідності, честі та ділової репутації. Огляд судової практики КЦС ВС «демократичного суспільства» (рішення від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України» (Karpyuk and others v. Ukraine). Установивши, що між сторонами існує спір щодо звільнення відповідачки з посади суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, яка працює провідним заступником директора з правових питань КНП «Василівський Центр ПМСД» Василівської районної ради Запорізької області, оскільки поширена інформація, є її власною оцінкою дій відповідача в умовах існуючого між сторонами конфлікту та цивільно-правового спору, а тому за своєї суттю є думками та переконаннями відповідача, які не можуть бути предметом перевірки на предмет істинності, а отже, є оціночними судженнями. Таким чином, позивач має можливість скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на висловлення власної оцінки обставин справи у тому самому засобі масової інформації у разі незгоди із поширеними відповідачем судженнями, надавши їм власну оцінку. Також, важливу роль відіграє поширювач інформації, а також джерело, звідки вона була здобута. Ким є особа, щодо якої висловлюється думка інших осіб. Суд зазначає, що позивач є публічною особою, оскільки займає посаду заступника директора з правових питань відповідно до наказу головного лікаря КЗ «Василівський центр ПМСД» ВРР ЗО№ 157-К від 30.11.2018 року і згідно Загальних положень дана посада відноситься до категорії «Керівники» (п.1.1 а.с.17), тому суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя, згідно з якими межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість. (Постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 756/363/16-ц, провадження № 61-33097св18). Отже, провівши системний аналіз діючого законодавства України, взявши до уваги відповідну судову практику та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, вивчивши процесуальні заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус "недостовірної", такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У цьому конкретному випадку у розпорядженні суду немає даних про те, що фактично зазначені в пості відомості спрямовані на поширення недостовірної інформації щодо позивача, приниження її честі, гідності та ділової репутації. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити в частині визнання інформації викладеної [PERSON] недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та репутацію позивача, а також зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію на свої сторінці в соціальній мережі «Фейсбук». Враховуючи, що позовні вимоги про відшкодування спричиненої моральної шкоди є похідними, такі позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.133ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За приписами\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. 07 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про покладення на позивача судових витрат, які вона понесла за договором про надання правової допомоги на оплату гонорару адвоката в сумі 3000,00 гривень. На підтвердження вимоги надано копію ордера, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, квитанція від 07 квітня 2021 року про сплату гонорару адвокату на суму 3000,00 гривень. Згідно з ст.137ЦПК України витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.\~ Згідно з ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт), інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку матеріали заяви не містять. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу у зв`язку з порушенням відповідачем та його представником норм\~Цивільного процесуального кодексу України\~щодо подання такої заяви про відшкодування витрат на професійну (правничу) допомогу адвоката.

Outcome: dismissed