Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги збільшили, збільшені підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 14.04.2014 року наказом тимчасово виконуючого обов'язки директора ДП „Київський бронетанковий завод" [PERSON] №70 позивач [PERSON] був прийнятий на посаду першого заступника директора з управління. 16.05.2014 року наказом тимчасово виконуючого обов'язки Державного концерну „Укроборонпром" №133-К позивач приступив до виконання обов'язків директора ДП „Київський бронетанковий завод" на час щорічної відпустки директора підприємства [PERSON] з правом підпису розпорядчих, фінансових та інших документів з питань віднесених до компетенції директора. 13.08.2014 року наказом директора ДП „Київський бронетанковий завод" [PERSON] №163 [PERSON] був звільнений із займаної посади згідно п.1, ст.41 КЗпП України. До видачі даного наказу у період з 27.06.2014 року по 18.07.2014 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Головному військово-медичному клінічному центрі в м. Києві. За ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2014 року у зв'язку з підпозрою у вчиненні кримінального правопорушення відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і поміщено до Київського слідчого ізолятора №13. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 2.04.2015 року обраний запобіжний захід був змінений на домашній арешт, після чого позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Головному військово-медичному клінічному центрі в м. Києві до 6.05.2015 року. Перебуваючи у слідчому ізоляторі, захисники позивача повідомили останнього про його звільнення з роботи, але офіційно він копії наказу про звільнення та трудової книжки від відповідача не отримував. [PERSON] неодноразово звертався до ДП „Київський бронетанковий завод" про направлення йому трудової книжки і тільки 10.12.2015 року отримав її поштою. Ознайомившись з наказом №163, вважають, що він є незаконним, оскільки не містить конкретного посилання на певні обставини порушення, за п.1, ст.41 КЗпП України підлягають звільненню тільки керівники підприємств, а не їх заступники, що є порушенням чинного законодавства, крім того, стороною відповідача не надано конкретних доказів одноразового порушення позивачем трудової дисципліни. В день звільнення [PERSON] знаходився у СІЗО №13, а керівники підприємства не зажадали у нього письмових пояснень щодо здійснення ним дисциплінарного проступку, що є порушенням ст.148; 149 КЗпП України. За таких обставин просять визнати наказ №163 незаконним, поновити [PERSON] на посаді першого заступника директора Державного підприємства „Київський бронетанковий завод" з 13 серпня 2014 року, стягнути з відповідача на користь позивача 343 375 грн. 20 коп. в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 2 294 грн. витрат на правову допомогу та судовий збір. Строк позовної давності позивачем порушено не було, оскільки він отримав поштою трудову книжку 10.12.2015 року, а направив позовну заяву до суду 6.01.2016 року. Представник відповідача Державного підприємства „Київський бронетанковий завод" Костяний О.Ю. в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позивач [PERSON] дійсно був звільнений з вказаної ним займаної посади але на законних підставах, будь-яких порушень чинного законодавства відповідач не вчиняв. Його одноразове грубе порушення полягало у вчиненні злочинних фінансових дій по виведенню і відмиванню коштів з підприємства. З цього приводу суддя Дарницького районного суду м. Києва Сизова Л.А. розглядає кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] за ч.5, ст.27; ч.2, ст.366; ч.4, ст.358; ч.5, ст.191 КК України. Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду, тому просить застосувати термін позовної давності і відмовити в задоволенні позову. 3-тя особа [PERSON] в судові засідання не з'явився жодного разу, про розгляд справи був повідомлений неодноразово належним чином (а.с.46; 78; 84; 143; 153), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався. Заслухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Як встановлено у судовому засіданні, 14.04.2014 року наказом тимчасово виконуючого обов'язки директора ДП „Київський бронетанковий завод" [PERSON] №70 позивач [PERSON] був прийнятий на посаду першого заступника директора з управління (а.с.11). 16.05.2014 року наказом тимчасово виконуючого обов'язки Державного концерну „Укроборонпром" №133-К позивач приступив до виконання обов'язків директора ДП „Київський бронетанковий завод" на час щорічної відпустки директора підприємства [PERSON] з правом підпису розпорядчих, фінансових та інших документів з питань віднесених до компетенції директора (а.с.10), про що було зроблено запис у трудовій книжці (а.с.15-16). В період з 27.06.2014 року по 18.07.2014 року позивач [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у Головному військово-медичному клінічному центрі в м. Києві, що підтверджується копією листка непрацездатності (а.с.17). За ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2014 року у зв'язку з підпозрою у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2, ст.364 КК України відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і поміщено до Київського слідчого ізолятора №13 (а.с.18-19). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 2.04.2015 року обраний запобіжний захід був змінений на домашній арешт (а.с.20-21), після чого позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Головному військово-медичному клінічному центрі в м. Києві до 6.05.2015 року. Згідно п.1, ч.1, ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Як роз'яснює абз.1, п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 зі змінами та доповненями „Про практику розгляду судами трудових спорів" усправах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40; п.1 ст.41 КЗпП України. 13 серпня 2014 року відбулось засідання профспілкового комітету Державного підприємства „Київський бронетанковий завод" профспілки працівників Збройних Сил України, на якому було вирішено одностайно порушити клопотання перед адміністрацією підприємства щодо розірвання трудового договору з заступником директора ДП „Київський бронетанковий завод" [PERSON] за вчинення ним злочинних фінансових дій по виведенню і відмиванню коштів з підприємства на підставі п.1, ст.41 КЗпП України, що підтверджується витягом з протоколу №14 (а.с.37; 88). Дані обставини підтвердив у судовому засіданні допитаний свідок [PERSON], який є головою профкому відповідача. 13.08.2014 року наказом директора ДП „Київський бронетанковий завод" [PERSON] №163 [PERSON] був звільнений із займаної посади згідно п.1, ст.41 КЗпП України (а.с.14; 87). Всі описані вище обставини не заперечувались позивачем і представниками сторін у судовому засіданні. За змістом ст.7 Конвенції МОП №158 „Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року", ратифікованої Постановою Верховної Ради України №3933-XII від 4.02.1994 року, трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов'язаних з його поведінкою або роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв'язку з висунутими проти нього звинуваченнями. У відповідності до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" зі змінами та доповненнями, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з яким власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача ДП „Київський бронетанковий завод" Костяний О.Ю. одноразове грубе порушення [PERSON] полягало у вчиненні злочинних фінансових дій по виведенню і відмиванню грошових коштів з підприємства і саме вказане було підставою для звільнення позивача за п.1, ст.41 КЗпП України. Також з цього приводу суддя Дарницького районного суду м. Києва Сизова Л.А. розглядає кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] за ч.5, ст.27; ч.2, ст.366; ч.4, ст.358; ч.5, ст.191 КК України. Як наголошує ч.1, ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Як роз'яснює п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 зі змінами та доповненями „Про практику розгляду судами трудових спорів" на підставі п.1 ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Як вбачається з повідомлення №753/3075/15-к від 18.09.2016 року в провадженні судді Дарницького районного суду м. Києва Сизової Л.А. знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] за ч.5, ст.27; ч.2, ст.366; ч.4, ст.358; ч.5, ст.191 КК України, триває стадія допиту свідків (а.с.89). Як повідомили сторони по даній справі на день винесення даного рішення розгляд судового слідства триває. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. У відповідності до ч.1-2, ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як зазначає ч.1, ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналізуючи законність підстав звільнення позивача з займаної посади, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження у законний спосіб одноразове грубе порушення [PERSON], яке полягало у вчиненні злочинних фінансових дій по виведенню і відмиванню грошових коштів з підприємства, що слугувало підставою його звільнення згідно п.1, ст.41 КЗпП України, при цьому винність особи у кримінальному провадженні доводиться виключно обвинувальним вироком, який вступив у законну силу, тому необхідно визнати наказ директора ДП „Київський бронетанковий завод" [PERSON] №163 від 13.08.2014 року про звільнення першого заступника директора ДП „Київський бронетанковий завод" [PERSON] з роботи на підставі п.1, ст.41 КЗпП України незаконним та поновити позивача на посаді першого заступника директора Державного підприємства „Київський бронетанковий завод" з 13 серпня 2014 року. Ствердження позивача та його представника про те, що незаконність зазначеного наказу про звільнення полягає і в тому, що п.1, ст.41 КЗпП України передбачає виключно звільнення керівників підприємств, а не заступників, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються диспозицією самої вказаної статті, де зазначено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками… За приписами ч.1, ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд не може покласти в основу рішення і позицію представника відповідача про те, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду щодо поновлення його на роботі, оскільки він отримав трудову книжку в серпні 2015 року, а до суду з позовом звернувся січні 2016 року з наступних підстав. В судовому засіданні позивач пояснив, що трудову книжку він отримав рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням тільки 10.12.2016 року, що і підтвердила в суді свідок [PERSON], яка працює консьєржем у під'їзді, де проживає позивач, пояснивши, що в грудні 2015 року він дістав зі своєї поштової скриньки листа і сказав: „Нарешті". З відповіді Київської міської дирекції УДППЗ „Укрпошта" відповідачу вбачається, що листоноша рекомендований лист 20.08.2015 року залишив консьєржу, а потім шляхом опитування було встановлено, що його консьєрж 20.08.2015 року у другій половині дня передав [PERSON] (а.с.66). Суд вважає, що вказаний доказ є неналежним, оскільки листоношею був порушений порядок вручення рекомендованим листів, за що її було притягнуто до відповідальності (а.с.66), а крім того, в судовому засіданні не було доведено хто саме передав позивачу вказаний рекомендований лист і чим цей факт підтверджується. У відповідності до п.2, ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або в різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Як рекомендує п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" зі змінами та доповненнями у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348). При поновленні на роботі працівника з цього приводу з відповідача на користь позивача підлягає стягненню весь середній заробіток за час вимушеного прогулу при звільненні з дня незаконного звільнення 13.08.2014 року по день винесення рішення 28.11.2016 року, виходячи з його заробітної плати на даній посаді за два останніх повних відпрацьованих місяці розділених на кількість робочих днів у цих двох місяцях (а.с.120), після чого отримавши розмір середньоденної заробітної плати необхідно його помножити на кільсть робочих днів у періоді з 13.08.2014 року по 28.11.2016 року і в результаті отримаємо 343 375 грн. 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ст.88 ЦПК України оскільки суд задовольняє позовні вимоги позивача, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 3 456 грн. 69 коп. судового збору, від якого був звільнений позивач при зверненні до суду у відповідності з п.1, ч.1, ст.5 Закону України „Про судовий збір". Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ст.84 ЦПК України 2 294 грн. витрат на правову допомогу, що документально підтверджені позивачкою. Крім того, в порядку п.2 та 4, ч.1, ст.367 ЦПК України позов в частині поновлення на роботі позивачки та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягають негайному виконанню. Не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 551 грн. 20 коп. судового збору, сплачена останнім при зверненні до суду, оскільки, звертаючись до суду з позовом про захист своїх трудових прав, він був звільнений від його сплати. Однак позивач не позбавлений права звернутись до суду з заявою про повернення йому помилково сплаченого судового збору.

Outcome: partial