Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

В жовтні 2014 р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, який мотивували тим, що їм на праві власності належить 14/50 та 13/150 частини будинку відповідно по [ADDRESS] Відповідач [PERSON] є власником 14/50 частини, а власниками інших частин будинку є [PERSON] - 26/150 частини, та [PERSON] - 9/50 частини. Рішеннями Лохвицької міської ради №22 від 25.05.2009 р. [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] Рішенням двадцятої сесії 5 скликання Лохвицької міської ради №28 від 29.07.2009 р. затверджено технічну документацію із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та [PERSON] передано у приватну власність із земель міської ради земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0437 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі зазначеного рішення міської ради відповідачу [PERSON] 04.04.2011 р. було видано відповідний державний акт про право власності на земельну ділянку. Вважали свої права як співвласників будинку порушеними, оскільки [PERSON] в порушення приписів ст.358 ЦК України, ст.ст.88, 89, 118, ч.4 ст.120 ЗК України приватизував частину земельної ділянки, яка розташована навколо будинку, без їх згоди як співвласників даного житлового будинку і користувачів цієї земельної ділянки. Крім того вважали, що технічна документація із землеустрою, яка була затверджена Лохвицькою міською радою, була розроблена з грубим порушенням, а саме: 1)відповідач [PERSON] звернувся до відділу Деркомзему у Лохвицькому районі з проханням видати технічне завдання та висновок 30.03.2009 р., тобто за 2 місяці до прийняття рішення про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою; 2) акт встановлення меж земельної ділянки в натурі, кадастровий номер якої [NUMBER], складений та підписаний до прийняття рішення про затвердження технічної документації із землеустрою, а саме 31.03.2009 р. 3) житловий будинок по [ADDRESS] має загальну площу 126,5 кв.м, в той же час в пояснювальній записці вказано, що змельна ділянка під забудованими землями - капітальне будівництво, становить 135 кв.м. 4) у вихідній земельно-кадастровій інформації на земельну ділянку в графі «дата прийняття правовстановлюючого документу» вказане рішення не відповідає рішенню від 25.05.2009 р. №22; 5) в технічній документації не існує акту встановлення меж в натурі на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. Посилаючись на зазначені обставини просили: - скасувати рішення Лохвицької міської ради від 25.05.2009 р. №22 та від 29.07.2009 р. №28 в частині надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] громадянину [PERSON], та затвердження зазначеної документації; - визнати недійсними межі земельної ділянки в натурі по [ADDRESS]; -визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,0437 га, кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку; -визнати недійним та зобов'язати відділ Держземагенства у Лохвицькому районі скасувати кадастровий номер [NUMBER], присвоєний земельній ділянці по [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. - визнати недійсним та зобов'язати відділ Держземагенства у Лохвицькому районі скасувати запис у Поземельній книзі про реєстрацію відомостей у Державному земельному кадастрі щодо вищезазначеної земельної ділянки. Згідно з ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 23.03.2015 р. після задоволення відводів і неможливості утворення нового складу суду дану цивільну справу передано на розгляд до Чорнухинського районного суду Полтавської області. Ухвалою Чорнухинського районного суду від 29.04.2015 р. провадження у цивільній справі за даним позовом закрито в частині позовних вимог позивача [PERSON] в зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та обґрунтувала їх тими ж обставинами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечував посилаючись на те, що він у відповідності з приписами Земельного кодексу України реалізував своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки. При цьому прав інших співвласників будинку ніяким чином не порушував, оскільки в останніх відсутні документи, які б посвідчували їх право користування земельною ділянкою, а також не надано доказів на підтвердження протиправності його дій при оформленні технічної документації та суттєвих порушень при її затвердженні. Зауважив, що відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», самі по собі допущення органами публічної влади порушення не можуть бути підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самої фізичної особи. Якщо громадянин отримав майно від держави, то подальше його позбавлення цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимими. Крім того просив застосувати строк позовної давності, так як позивач була обізнана про оформлення земельної ділянки на відповідача і підстав для його поновлення немає. Також суду пояснив, що зазначені рішення неодноразово оскаржувались безпосередньо представником позивача [PERSON] і за наслідками розгляду в задоволенні її позовних вимог було відмовлено, тому рішення Лохвицької міської ради вважає такими, що відповідають вимогам законодавства. Представник відповідача Лохвицької міської ради Вінник А.В. проти позову заперечував і суду пояснив, що відповідно до земельного законодавства кожен громадянин має право на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Розпорядження землями територіальних громад є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування. У зв'язку з цим громадянину [PERSON] рішенням Лохвицької міської ради було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] яка ним була виготовлена і містила всі необхідні документи і погодження, а тому підстав для відмови у її затвердженні 29.07.2009 р. не було. Посилання позивача на ст.155 ЗК України вважає невірною, оскільки даних про те, що порушені її права, немає. Зазначив, що оскаржені позивачем рішення є ненормативними правовими актами органу місцевого самоврядування, тобто є актами одноразового застосування, які вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання. Оскільки на підставі оскаржених рішень був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, то слід вважати їх такими, що вичерпали свою дію фактом їх використання і не можуть бути скасовані. Крім того, зазначив, що представник позивача [PERSON] неодноразово зверталася до судів різних юрисдикцій з позовами щодо скасування оскаржуваних рішень, за наслідками розгляду яких їй було відмовлено, а тому вважає, що зазначені рішення мають преюдицийне значення та підтверджують законність рішень Лохвицької міської ради. Також просив застосувати строк позовної давності, оскільки позивач знала про оформлення земельної ділянки на [PERSON] Представник відповідача - державний кадастровий реєстратор відділу Держземагенства у Лохвицькому районі Полтавської області Ємець В.Г. у вирішенні спору покладався на розсуд суду і суду пояснив, що реєстрація права власності [PERSON] на земельну ділянку була проведена у відповідності до рішення двадцятої сесії 5 скликання Лохвицької міської ради №28 від 29.07.2009 р., яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку та передано останньому у приватну власність із земель міської ради земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0437 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що жилий будинок, який розташований по [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності п'яти співвласникам, а саме: на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.11.2004 р. року позивач [PERSON] є власником 14/50 частини житлового будинку, відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2007 р., посвідченого нотаріально за р.№1286, є власником 14/50 частин будинку, 13/150 частини належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.10.1971 р., 9/50 частини - [PERSON] на підставі рішень Лохвицького районного суду від 22.05.1962 р. та ухвали цього суду від 10.12.1962 р., 26/150 частини - [PERSON] на підставі договору дарування від 04.09.1987 р., посвідченого нотаріально та р.№1740, та свідоцтва про право на спадщину від 21.10.1971 р. (т.1, а.с.74, 160-163). Ці обставини визнаються сторонами і в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. Рішеннями Лохвицької міської ради 19 сесії 5-го скликання від 25.05.2009 р. «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельні ділянки» та 20 сесії 5-го скликання від 29.07.2009 р. «Про приватизацію земельних ділянок та затвердження технічної документації до видачі державних актів на право власності на землю [PERSON] надані дозволи на виготовлення технічної документації з землеустрою, її затверджено та передано останньому у приватну власність із земель міської ради у м.Лохвиця земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 0,0437 га, в тому числі 0,0437 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 04.04.2011 р. [PERSON] на своє імя було отримано Державний акт на право приватної власності на землю, площею 0,0437 га, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд по [ADDRESS] Позивач право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку не оформляла. Необхідно зазначити, що судом обговорювалось питання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб інших співвласників цього будинку - [PERSON] та [PERSON], проте останні є померлими особами, що визнається сторонами. Статтею 12 ЗК України передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, щодо розпорядження землями територіальних громад , передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ст.116 ЗК України (в редакції, яка діяла на час прийняття міською радою спірних рішень), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Вищевказані рішення міської ради щодо передачі земельних ділянок прийнято компетентним органом у межах своїх повноважень, за результатами певної підготовчої роботи і суть його зрозуміла - безоплатна передача земельних ділянок громадянам, у межах норм, встановлених законом. Разом з тим частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України (у редакції, чинній на час виділення земельної ділянки [PERSON].) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідно до ч.5 ст.151 ЗК України (у редакції, чинній на час виділення земельної ділянки [PERSON].), До заяви (клопотання) додаються: а) обґрунтування необхідності вилучення (викупу) та/або відведення земельної ділянки; б) позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами; в) засвідчена нотаріально письмова згода землекористувача (землевласника) на вилучення (викуп) земельної ділянки (її частини) із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу); г) копія установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу. Стаття 56 Закону України «Про землеустрій» містить вичерпний перелік документів, що входять до технічної документації із щодо поділу та об'єднання земельних ділянок, зокрема нотаріальну посвідчену згоду на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні). Статтею 356 ЦПК визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В постанові від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13 Верховним Судом України викладено правовий висновок про те, що виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні. Згідно з ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Судом встановлено, що нерухоме майно по [ADDRESS] в м.Лохвиця не було реально поділене між співвласниками відповідно до їх часток у власності з припиненням права спільної часткової власності і це питання знаходиться у стадії судового розгляду в Лохвицькому районному суді Полтавської області, що не заперечується сторонами. Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Як роз?яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Як встановлено судом, згідно з рішенням виконавчого комітету Лохвицької міської ради депутатів трудящихся від 25.08.1955 р. та висновком про реєстрацію документів на право користування земельною ділянкою, за будинком по [ADDRESS] в м.Лохвиця закріплено земельну ділянку площею 1295 кв.м. (т.2, а.с.32,33). Необхідно зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу УРСР 1970 року, при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Пункт 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Пункт 6 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали в постійному користуванні. З роз'яснень, викладених в п.18 "ґ" постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", вбачається, що у разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх. Оскільки спірна земельна ділянка ще з 1955 року закріплена за будинком по [ADDRESS] відповідно у співвласників цього будинку виникло право користування цією земельною ділянкою внаслідок набуття права власності на частини цього будинку. Доказів того, що між співвласниками будинку, як нинішніми так і попередніми, укладалася угода про порядок користування земельною ділянкою, що знаходилася у їх спільному користуванні, матеріали справи не містять. Відсутні також і докази того, що в передбаченому законом порядку визначався порядок користування співвласниками будинку цією земельною ділянкою. При цьому, виходячи з правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 Верховним Судом України, вирішення спору щодо земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, залежить від вирішення питання про виділ частки (поділу будинку), яке на даний час знаходиться у стадії судового розгляду в Лохвицькому районному суді. Крім того, згідно з п.2.10 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 N 43 (далі - Інструкція), до державного акта на право власності на земельну ділянку, що видається товариствам всіх видів або співвласникам, обов'язково додається затверджений список членів даного товариства або співвласників. Згідно з вимогами Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 22.06.2009 N 325, зокрема п.п.219-2.21, якщо земельна ділянка перебуває у спільній сумісній чи спільній частковій власності, державний акт видається особі, уповноваженій співвласниками земельної ділянки. Разом з бланком державного акта на право власності на земельну ділянку заповнюється та видається додаток (додатки) до нього. У полі "Додаток до державного акта на право власності на земельну ділянку. Серія ___ N ___" зазначаються серія та номер бланка державного акта на право власності на земельну ділянку, до якого додається список співвласників земельної ділянки. У полі "список співвласників земельної ділянки" зазначаються дані про усіх співвласників земельної ділянки. Також необхідно зазначити, що відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі - Державний акт на право власності на землю виготовляється на підставі виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу у власність земельної ділянки, договору відчуження земельної ділянки (договорів купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду. В Державному акті на право приватної власності на землю площею 0,0437 га по [ADDRESS] в м.Лохвиця вказане наступне цільове призначення землі: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що протирічить вказаному у рішенні двадцятої сесії 5 скликання Лохвицької міської ради №28 від 29.07.2009 р. цільовому призначенню - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Таким чином, Лохвицька міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення уваги на зазначені положення закону та на те, що питання про виділ частки (поділу будинку) не вирішено,-не звернула; розміру частки [PERSON] у будинку не враховувала; чи є площа земельної ділянки, переданої у власність останньому пропорційною його частці у будинку, не з'ясовувала, а також не врахувала інтереси власника 14/50 частини житлового будинку - позивача [PERSON], розташованого на спірній земельній ділянці, яка частково передана у власність іншому співвласнику будинку (без встановлення порядку користування). З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка відповідачу [PERSON] надана у власність в більших розмірах і таким чином не відповідає його частці у праві власності на будинок, оскільки частка будинку, належному [PERSON], у відсотковому відношенні складає 28% (42х100/150), а частка земельної ділянки - 33,7% від загальної площі земельної ділянки, закріпленої за будинком [ADDRESS] Крім того, листом Головного Управління Держкомзему у Полтавській області від 19.03.2012 р. №К-110/1012-01 підтверджено факти порушення земельного законодавства при проведенні приватизації [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] в м.Лохвиця (т.1, а.с.112). Частиною 1 ст.155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, судом встановлено, що мало місце порушення земельного Лохвицькою міською радою законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють земельні правовідносини, а тому на цій підставі суд приходить до висновку про необхідність визнання недійним та скасування рішення Лохвицької міської ради від 29.07.2009 р. за №28, та,- з врахуванням положень пп.1.1, 1.4 Інструкції (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) щодо правової підстави для видачі державного акту на право власності на земельну ділянку - рішення міської, сільської (селищної) ради, - визнання недійним виданого на підставі нього державного акту на ім'я [PERSON] Щодо державної реєстрації Державного акту на землю, то відповідно до п.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав скасовується в разі винесення судом відповідного рішення. З огляду на викладене запис про державну реєстрацію Державного акту на ім'я [PERSON] підлягає скасуванню. При цьому посилання відповідача [PERSON] на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" є невірним, оскільки обставини справ є істотно відмінними. Так, за обставинами справи "Стретч проти Сполученого Королівства" заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника. Посилання представника відповідача - Лохвицької міської ради і відповідача [PERSON] на те, що законність оскаржуваних рішень була підтверджена рішеннями судів (т.1 а.с.196-221) є помилковими, оскільки позивачем у цих справах була [PERSON], яка зверталась до суду за захистом своїх, на її думку, порушених прав, а не як представник позивача [PERSON] В той же час позовні вимоги про скасування рішення Лохвицької міської ради №22 від 25.05.2009 р. про надання дозволу [PERSON]на розробку технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] в м.Лохвиця задоволенню не підлягають виходячи з того, що це рішення не визначає право власності на земельну ділянку заявнику, а лише надає дозвіл на розробку технічної документації, що є одним з етапів в процедурі реалізації права громадян на приватизацію земельної ділянки. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Також необхідно зазначити, що на день звернення позивача до суду - здійснення функцій щодо реєстрації земельних ділянок та ведення Поземельної книги, передбачені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок) законодавством покладено на Держземагентство та його територіальні органи. Так, відповідно до п.4 Порядку ведення Державного земельного кадастру здійснює Держземагенство та його територіальні органи. Згідно з п.5 зазначеного Порядку до складу Держземагенства та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори, які здійснюють внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей в межах повноважень, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр» та цим Порядком. Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей. Згідно з п. 31 Порядку документами Державного земельного кадастру, які створюються під час його ведення, є, у тому числі, поземельні книги. У відповідності до п. 49, поземельна книга ведеться за формою згідно з додатком 8 під час державної реєстрації земельної ділянки, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровані земельні ділянки (в тому числі у разі їх поділу чи з'єднання, а також відновлення їх меж) відповідно до пунктів 107-137 цього Порядку. Згідно п. 50, поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру з використанням даних електронного документа. Запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду (п. 60 Порядку). Відповідно п.61 Порядку скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Держав ного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використан ям програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрово- реєстратора та скріплюються його печаткою. Таким чином, вирішення питання щодо скасування запису про державну реєстрацію Державного акту відноситься до компетенції відповідних державних органів, які повинні вчинити такі дії після набрання законної сили рішенням суду, а за відсутності неправомірних дій з їх боку такі вимоги є передчасними, до того ж вирішення даного спору буде відноситись до суду іншої юрисдикції. За таких обставин позовні вимоги щодо зобов'язання відділу Держземагенства у Лохвицькому районі скасувати кадастровий номер та запису у Поземельній книзі про реєстрацію відомостей у Державному земельному кадастрі щодо вищезазначеної земельної ділянки задоволенню не підлягають. Не підлягають задоволенню і вимоги про визнання недійсними меж земельної ділянки в натурі по [ADDRESS], оскільки межі встановлені в Державному акті і визнання недійним Державного акту тягне за собою і скасування меж. Суд вважає безпідставним посилання Лохвицької міської ради та відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності у три роки згідно з вимогами ст. 257 ЦК України , перебіг якої згідно ст. 261 ЦКУ починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права з посиланням на те, що оскаржувані рішення прийняті більше 5 років тому та позивач порушила строк позовної давності при зверненні до суду з вказаним позовом. Таке посилання відповідачів не є обгрунтованими, так як з пояснень представника позивача вбачається, що про вказане рішення міської ради позивач дізналася особисто від неї на початку 2012 року і було підтверджено листом Головного управління Держкомзему у Полтавській області від 19.03.2012 р. щодо порушення діючого законодавства при приватизації [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] а про приватизацію цієї земельної ділянки будь- хто інший їй не повідомляв. Будь-яких доказів, що позивач раніше знала про це рішення, відповідачами не надано. Понесені позивачем судові витрати у розмірі 243 грн.60 коп. в силу ст. 88 ЦПК України слід стягнути пропорційно задоволеним вимогам. Як вбачається з позову [PERSON] заявлено шість вимог, а відтак кожна вимога буде складати 16,7%. Оскільки судом задоволено дві вимоги повністю, одну - частково, а в решту вимог було відмовлено, то пропорційність заявлених вимог буде складати 41,8% (16,7%+16,7%+8,4%). Таким чином, з відповідачів [PERSON] та Лохвицької міської ради на користь позивача підлягає стягненню 41,8% від суми судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп, що становить 102 грн. - по 51 грн. з коджного. На підставі викладеного,

Outcome: partial