Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариство „Енергопостачальна компанія „Херсонобленерго» про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, в якому посилається на те, що з 29.04.1978 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і з того часу вони стали проживати однією сімєю в смт. Новоолексіївка Генічеського району. В 1983 році її чоловік був прийнятий на роботу майстром Новоолексіївської ділянки Генічеського РЕС, яка на той час знаходилась в підпорядкуванні ПЕО «Одесаенерго». У звязку з цим вказане підприємство надало їхній сімї для проживання приміщення, що розташоване в смт. Новоолексіївка Генічеського району по провулку Червоноармійському, 1, яким до них користувались інші працівники цього ж підприємства. 07.11.1984 року її чоловік помер і вона стала проживати в цьому приміщенні разом з дітьми. Вона неодноразово змушена була ремонтувати стіни будинку, які тріскаються через відсутність фундаменту, але здійснити капітальний ремонт будівлі не може через відсутність у неї правовстановлюючих документів на цей обєкт. В 2004 році вона звернулась до виконавчого комітету Новоолексіївської селищної ради із заявою про надання будівлі за вказаною адресою статусу житлової, яке виконавчим комітетом було задоволено. Прийнято рішення № 147 від 24.11.2004 року про надання цьому будинку саме такого статусу. Вона неодноразово зверталась до керівництва Генічеського РЕМ з проханням вирішити її житлове питання, але отримувала відповідь, що це житло не перебуває на балансі енергопостачаючої компанії. Її переписка, в тому числі і з Міністерством енергетики та вугільної-промисловості України до цього часу також не принесла ніяких результатів, у звязку з чим вона не може належним чином реалізувати свої житлові права через невизначеність правового статусу житлового будинку, в якому вона особисто і її діти проживають вже тридцять два роки. В судовому засіданні [PERSON] і її представник [PERSON] підтвердили вказані у позові обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог просять суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 13/20 \~ \~ \~ \~частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в смт. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області по провулку Дружби народів ( колишньому Червоноармійському) 1-а., яка складається з приміщень: 2.1 - сіни площею 14,50 м ; 2.2 - жила кімната - 6,50 м ; 2.3 - жила кімната - 10,10 м ; 2.4 - жила кімната - 15,0 м ; 2.5 - жила кімната - 10,0 м ; 2.6 - кухня - 15,60 м ; 2.7 - коридор - 1.40 м ; 2.8 - котельна - 4.20 м2; 2.9 - ванна - 4.0 м2: 2.10- туалет - 0.8 м2. А також дворових будівель та споруд: а1 - навіс; Б, В, Д - сараї; Г- туалет; Е - душ. Відповідачем суду були надані письмові заперечення, в яких він із заявленими вимогами не погоджується. В судовому засіданні представник відповідача, [PERSON], заперечуючи проти позову аргументував свою позицію посиланням на ті самі обставини, які викладені у письмових запереченнях. Вважає, що за даних обставин ст. 344 ЦК не може бути застосована, оскільки буде порушено право власності Відповідача на балансі якого це нерухоме майно перебуває. Вислухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, визнав доведеними наступні факти. Судом встановлено, що 29.04.1978 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], який у 1983 року був прийнятий на роботу майстром Новоолексіївської ділянки Генічеського РЕС, яка на той час перебувала в підпорядкуванні ПЕО «Одесаенерго». У звязку з цим, ПЕО «Одесаенерго» [PERSON] було надано для проживання приміщення розташоване в смт. Новоолексіївка Генічеського району по провулку Червоноармійському, 1, яке до цього використовувалось іншими працівниками цього підприємства, як житлове. Документи про надання такого приміщення родині відсутні. 07.11.1984 року [PERSON] помер та позивач залишилась проживати в цьому приміщенні разом з дітьми і продовжує ним користуватись до цього часу. Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], а також наданими позивачкою доказами, зокрема, копією виданого [PERSON] посвідчення працівника ПЕО «Одесаенерго», а також характеристикою, яка надавалась йому в квітні 1986 році начальником Генічеського РЕС і головою профкому цього підприємства. Обставини справи в цій частині представником Відповідача також не заперечуються. Судом також встановлено, що після смерті чоловіка позивача, який помер в листопаді 1984 року, ніяких вимог до неї від будь кого про звільнення житла не надходило. При цьому, позивач продовжувала сплачувати квартирну плату, яку вносила в бухгалтерію Генічеського РЕС з 1984 року, припинивши її сплачувати лише в 2012 році, оскільки квартирна плата здійснювалась без будь яких правових підстав. Частина квитанцій про оплату квартирної плати долучена до матеріалів справи. З 2012 року жодний субєкт господарювання плати від позивача за користування житлом не вимагав. 24.11.2004 року Виконавчий комітет Новоолексіївської селищної ради прийняв рішення, яким надав будинку, розташованому в смт. Новоолексіївка Генічеського району по вул. Червоноармійській № 1(тепер Дружби народів 1-а) статус житлового. Це рішення ніким оскаржено не було і на даний час є чинним. Наданим Відповідачем суду технічним паспортом також підтверджується, що це нерухоме майно використовується, як житловий будинок, оскільки має житлові приміщення, господарські і побутові споруди. Доказів того, що незначні переобладнання, які здійснені позивачем для покращення умов проживання вплинули на стан будівлі, суду не надано. Згідно домової книги(а.с.12-18) Новолексіївської селищної ради в житловому будинку по пров Червоноармійський ,1 в смт. Новоолексіївка зареєстровані фізичні особи, в тому числі [PERSON](померлий), його дружина [PERSON], ситн [PERSON] з 20.07.1984 року,зазначено як житловий будинок підстанції. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При вирішенні спорів про визнання права власності на майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Згідно ст. 380 ЖК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. З наведеного вище слідує, що обєкт нерухомості, в якому з 1984 року позивач постійно проживає, має статус житлового. Ця обставина підтверджується, як рішенням органу місцевого самоврядування від 24.11.2004 року так і фактом внесення позивачем квартирної плати за користування житлом, яку в неї приймала бухгалтерія Генічеського РЕС. В цьому ж житловому будинку, як слідує з записів в домовій книзі, вона була прописана. Що стосується доводів представника Відповідача про те, що власником спірного житла є Публічне акціонерне товариство „Енергопостачальна компанія „Херсонобленерго», оскільки воно перебуває на його балансі, то вони судом до уваги не приймаються, виходячи з наступного. Як зазначає Відповідач, Відкрите акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго», правонаступником якої згідно доданих реєстраційних документів є Відповідач, було засноване відповідно до Указу Президента України „Про структурну перебудову в електроенергетичному комплексі України „ № 148 від 04.04.1995 року та Наказу Міністерства енергетики та електрифікації України № 148 від 11.08.1995р. шляхом перетворення Державного енергопостачального підприємства „Херсонобленерго у Державну акціонерну енергопостачальну компанію „Херсонобленерго. За рішенням Загальних зборів акціонерів від 29.12.1998 року Товариство змінило своє найменування на Відкрите акціонерне товариство „Енергопостачальна компанія „Херсонобленерго. Посилаючись на ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» Відповідач стверджує, що Товариство є власником майна, переданого їй засновником у власність як вклад до статутного (складеного капіталу). Відповідно до переліку нерухомого майна, яке передано під час корпоратизації згідно Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 в статутний фонд ВАТ «ЕК «Херсонобленерго» відповідач набув право власності на будівлю лінійно - монтерського пункту на території Новоолексіївської підстанції по пров. Червоноармійському, 1. З урахування наведеного вище Відповідач стверджує, що на момент пред'явлення позову ПАТ ЕК Херсонобленерго було і є єдиним повноправним власником будівлі лінійно-монтерського пункту за адресою: смт. Новоолексінївка, пров. Червоноармійський,1. Вказані твердження представника Відповідача належними доказами не обгрунтовані. Як встановлено в судовому засіданні, чоловік позивача отримав для проживання спірне житло, перебуваючи у трудових відносинах з ПЕО «Одесаенерго». За клопотанням представника Позивача, Відповідачу було запропоновано надати докази передання спірного обєкта з ПЕО «Одесаенерго» до ВАТ ЕК «Херсонобленерго» з визначення його найменування, але таких доказів суду надано не було, як не пояснена і причина їх не надання. Крім того, баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (такої правової позиції притримується Верховний Суд України (постанова від 12.06.2007 у справі №4/793). Факт сплати позивачем плати за користування квартирою на рахунок відповідача не є допустимим доказом права власності відповідача на такий будинок, про що також свідчить листування позивача з підприємством ПАТ»Херсонобленерго» , Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, відповідно до яких будь-яких документів на спірний будинок не надано. З урахуванням наведеного вище суд вважає, що Відповідач не надав суду доказів того, що саме він є власником спірного майна, а тому його посилання на ч. 1 ст. 41 Конституції України, за даних обставин, є безпідставним. Наявність обєкту в Переліку нерухомого майна, на який посилається Відповідач і який значиться, як «лінійно-монтерський пункт» ні яким чином не співвідноситься з обєктом нерухомого майна, який не лише має статус житлового будинку, як це визначив у своєму рішенні орган місцевого самоврядування, але і фактично використовується для проживання в ньому Позивача і членів її сімї. Пояснення представника відповідача, що такий будинок є предметом застави за договірними зобовязаннями ПАТ «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» від 29.03.2012 року також не підтверджено належним чином. Так відповідно до договору про внесення змін №4 до договору застави від 29.03.2012 року в п.3.1 зазначено, що предметом застави є обладнання (передавальні пристрої лінії електропередач та лінії звязку ,силове обладнання звязку телефонних станцій, портів), яке знаходиться на території Херсонської області та належить Заставодавцю на праві власності , що підтверджується балансовою довідкою . Спірний житловий будинок не входить до предмету застави цього договору. В судовому засіданні представник Відповідача також стверджував, що вказане житло є службовим, оскільки було надано чоловікові Позивачки у звязку його трудовими відносинами з ПЕО «Одесаенерго», але свої твердження не обґрунтував, не надавши суду доказів того, що спірний обєкт обліковується у Відповідача, по перше, як житловий будинок і по друге, його включено до числа службових відповідно до законодавства України. \~ \~ \~Згідно \~ з\~п.3\~Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, ззатвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 з поддальшими змінами, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. Таким чином, суд вважає, що у відповідача відсутні будь які правові підстави вважати, що спірне житло належить йому, і що у випадку задоволення позову будуть порушені його права власника. Суд також враховує ту обставину, що Позивачка ніколи не перебувала ні в яких відносинах з підприємствами, які могли розпоряджатись спірним майном, а також те, що вона безперешкодно на протязі більше тридцяти років користується ним. При цьому воно фактично залишається для неї чужим. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Відповідно До п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 13,14 своєї Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що (п.13) можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(п.14). Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Враховуючи принцип верховенства права, конституційне положення щодо права громадян на житло, вимог ст. 8 Європейської конвенції з прав людини, суд вважає, що обраний Позивачкою спосіб захисту свого права є належним і суд не вбачає іншого способу його реалізації, З урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. Згідно висновку Генічеського ДБТІ розмір частки, яка перебуває у користуванні Позивачки становить 13/20. Як зазначалось вище визнання за [PERSON] права власності на частину вказаного майна не порушує права інших осіб. \~ \~ \~ \~ На підставі ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-281 ЦПК України,

Outcome: approved