Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області про визнання права власності в порядку спадкування. Позов мотивувала тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, а саме: - житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку площею 0,64 га на території Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, яка відповідно до рішення Купчинецької сільської ради народних депутатів за № 17 «Про виділення земельних ділянок», передана у приватну власність [PERSON] . Дана земельна ділянка складається з земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] та площею 0,39 га для ведення особистого селянського господарства. Спадкоємицями майна після смерті матері є - [PERSON] та її сестра [PERSON] . В 2004 році вони звернулися з відповідними заявами до Іллінецької державної нотаріальної контори про отримання свідоцтв про право на спадщину. 06.12.2004 року та 08.12.2004 року, відповідно, позивачу та її сестрі [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину по 1/2 частки будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 10.11.2009 року [PERSON] викупила 1/2 частку будинку яка належала її сестрі і на даний час позивач є єдиним власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Купчинецької сільської ради народних депутатів за № 17 «Про виділення земельних ділянок», земельна ділянка площею 0,64 та., розташована за адресою [ADDRESS] , передана у приватну власність померлій матері позивача - [PERSON] , проте вона не встигла завершити процедуру приватизації земельної ділянки, а саме зареєструвати право власності на своє ім`я. Оскільки, приватизація вказаних земельних ділянок не завершена видачею правовстановлюючого документа, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку, тому [PERSON] змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів. В судове засідання позивачі [PERSON] не з`явилась, натомість подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити та розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги сільська рада визнає, проти їх задоволення не заперечує та просить проводити розгляд справи у відсутність представника ради. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Згідно з ч. ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні та задоволення позову з таких підстав. Судом установлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . На день смерті [PERSON] , мала у власності житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,64 га на території Купчинецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, яка відповідно до рішення Купчинецької сільської ради народних депутатів за № 17 «Про виділення земельних ділянок», передана у приватну власність [PERSON] . Дана земельна ділянка складається з земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] та площею 0,39 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно свдоцтва на право на спадщину за законом від 06 грудня 2004 року серії ВВО №438980 та договору купівлі продажу частки житлового будинку від 10 листопада 2009 року серії ВМК №347926 [PERSON] є єдиним власником житлового будинку розташованого в [ADDRESS] . Відповідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно копії паспорта громадянина України позивача, серії [NUMBER] , копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] та копією свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач є дочкою спадкодавця, а відповідно є спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом на її майно. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 27 листопада 2018 року №858/02-31 державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Манус В. В. позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельні ділянки, через відсутність правовстановлюючих документів на них на ім`я спадкодавця. Спадкодавцем за життя було розпочато, але не завершено процедуру приватизації вищевказаних земельних ділянок. Зазначене рішення про приватизацію земельної ділянки прийнято в період чинності Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Згідно із статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення. За статті 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статті 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації (Лист спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Аналіз наведеної норми свідчить, що у разі, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, а якщо приватизація земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України не завершена й право на її завершення. Верховний Суд в Постанові від 21 березня 2018 року по справі № 623/633/17, провадження № 61-6243 св. 18 зазначив, що: «Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абзацу 2 пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139- V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-V1). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 Земельного Кодексу України).» Згідно п.7 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. У відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Враховуючи вищевикладене, а також повне визнання позовних вимог відповідачем, вважаю, що задоволення позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за законом право на земельні ділянки, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подачі позову до суду, інші 50 відсотків судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого нею судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved