Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

[PERSON] 22.10.2014 р. звернулась до суду з вищевказаним позовом, який було уточнено в процесі розгляду справи в частині суми, що підлягає стягненню. В позові зазначає, що 25.12.2013 р. між нею та відповідачем було укладено депозитний договір №SAMDNWFD0070044284200. Відповідно до умов договору вона передала, а відповідач прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в сумі 30 000 грн. під 19% річних (1,583% на місяць). Строк зберігання внеску встановлено до 25.06.2014 р. 21.02.2014 р. депозитний рахунок було поповнено ще на 30 000 грн. У зв»язку з окупацією території АРК, депозитний рахунок було заблоковано. 06.06.2014 р. вона звернулась до банку з заявою про розблокування її рахунку. Листом від 22.08.2014 р. банк повідомив її про те, що ним вживаються заходи з повернення вкладу. Подальші звернення до відповідача не дали результатів. Посилаючись на ст.ст.16, 509, 526, 610, 611, 1061 ЦК України, за уточненим позовом [PERSON] просить розірвати договір банківського вкладу від 25.12.2013 р. № SAMDNWFD0070044284200, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з відповідача грошові кошти та нараховані відсотки у розмірі 72347,40 грн., що складається з: суми депозиту 60 000 грн.; відсотків за період до поповнення вкладу - 949,80 грн. (30 000 грн. х 1,583% х 2 місяці); відсотків за період після поповнення вкладу 7598,40 грн. (60 000 грн. х 1,583% х 8 місяців); відсотки за період перебування справи в суді 3 799,20 грн. (60 000 грн. х 1,583% х 4 місяці) станом на 25.02.2015 р. та стягнути на її користь суму моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.78-81). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що 25.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD007004284200, у відповідності до якого вкладник передав банку грошові кошти для розміщення на депозитний вклад на строк до 25.12.2014 року в розмірі 30 000 грн., з нарахуванням відсотків в розмірі 19% річних (а.с.3,4). Подання заяви та внесення депозиту було здійснено позивачем в м.Ялта, АР Крим. 21.02.2014 р. депозитний рахунок було поповнено ще на 30 000 грн., про що надано копію квитанції, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні (а.с.4). Згідно наданого позивачем в уточненій позовній заяві розрахунку, який не був спростований в процесі розгляду справи, станом на 25.02.2015 року [PERSON] має загальну суму коштів та нарахованих відсотків на рахунку у розмірі 72347,40 грн., що складається з: суми депозиту 60 000 грн.; відсотків за період до поповнення вкладу - 949,80 грн. (30 000 грн. х 1,583% х 2 місяці); відсотків за період після поповнення вкладу 7598,40 грн. (60 000 грн. х 1,583% х 8 місяців); відсотків за період перебування справи в суді 3 799,20 грн. (60 000 грн. х 1,583% х 4 місяці). Згідно до вимог ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму(вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно до ч. 1 ст. 1060 Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За положеннями ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. Згідно до вимог ст.526 ЦК України зобов"язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З урахуванням того, що строк повернення банківського депозитного вкладу позивачки за договором сплинув 02.12.2014р, проте банк не повернув їй гроші з нарахованими за умовами договору відсотками, суд на підставі ст.ст.1058, 1060,1061,1066 ЦК України стягує з відповідача на користь позивачки вклад в сумі 60000 грн. та 19% річних від суми вкладу за період не нарахування по 25.02.2015р. в сумі 12347,40 грн., розмір яких відповідач не спростував і підтверджується матеріалами справи. Посилання відповідача в обґрунтування заперечень на Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" щодо відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної громадянам України внаслідок тимчасової окупації Криму Російською Федерацією, є неспроможним, оскільки предметом спору між [PERSON] і ПАТ КБ "Приватбанк" є не відшкодування шкоди, а стягнення сум за договірними правовідносинами. Доводи відповідача про те, що позивачка не довела відсутність її вимоги до установ Російської Федерації і те, що її позовні вимоги не входять до складу загальної суми, визначеної заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 16.09.2014 р. у справі за позовом заступника прокурора республіки Крим до ПАТ КБ "Приватбанк" про припинення протиправних дій є неспроможними, оскільки юрисдикція установ Російської Федерації не розповсюджується на договірні правовідносини резидентів України між собою, а рішення Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 16.09.2014 р. стосується осіб, що проживають на території Криму, що вбачається із зазначеного рішення суду. [PERSON] є громадянкою України, яка постійно проживає у м.Запоріжжі, і уклала депозитний договір з ПАТ КБ "Приватбанк", який розташований у м. Дніпропетровську, є банківською установою держави Україна, у якому був відкритий депозитний рахунок, що вбачається із змісту договору, і який діє на території України, тому посилання представника банку на укладання договору у відділенні банку, що знаходилось у м.Ялта, як на підставу звільнення банку від зобов"язань за договором, є надуманими. В контексті спірних правовідносин судом було встановлено, що між сторонами наявні договірні правовідносини, виконання зобов'язань за якими, у відповідності до вимог ст.ст. 525 - 526 ЦК України є обов'язковим для сторін договору та з урахуванням того, що відповідач має прострочене боргове зобов'язання перед позивачем, доказів на спростування даного факту представником відповідача суду надано не було, з огляду на що суд вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими. Інші доводи з посиланням на законодавство Російської Федерації, є такими, що не заслуговують на увагу та спростовуються здобутими у справі доказами. За позовом [PERSON] просить також розірвати договір банківського вкладу від 25.12.2013 р. № SAMDNWFD0070044284200, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно ч.1 ст.1075 ЦК України договір банківського вкладу розривається за заявою клієнта у будь-який час. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи, що станом на час розгляду справи строк дії договору від 25.12.2013 р. сплинув 25.12.2014 р., суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про розірвання договору через відсутність предмету спору. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з наступного. Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задовленні вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.2 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичної особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Ст.ст.1066-1076 ЦК України, які регулюють спірні правовідношення не передбачає права на стягнення моральної шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами в даній справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи, що позивач була звільнена від сплати судового збору, то на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 723,47 грн. На підставі ст.ст. 3, 10, 11, 15, 16, 57, 60, 74, 88, 169, 208-209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial