Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач, звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним договори фінансового лізингу, укладені між ним та Відповідачем та стягнути з Відповідача на його користь кошти в розмірі 44000, 00 грн., витрати на комісію банку у розмірі 440,00 грн.,витрати на юридичну допомогу у розмірі - 5000,00 грн., витрати на послуги нотаріуса - 300,00 грн. та судовий збір. В обґрунтування заявлених вимог Позивачем вказано про те, що 17.05.2016 року між ним та Відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 004095, предметом якого є транспортний засіб ЗАЗ «ФОРЗА» седан комплектації комфорт,об`єм двигуна 1,5 бензин, тип КПП механічна вартість якого становить 8294,12 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день укладання договору становило 211500,00 грн.та договір фінансового лізингу № 004094, предметом якого є ЗАЗ «ФОРЗА» хетчбек, комплектації комфорт, об`єм двигуна 1,5 бензин, вартість якого становить 8294,12 доларів США, що у гривневому еквіваленті на день укладання договору становило 211500,00 грн. Згідно з п.п. 3.1.1 , 3.1.2 Договорів Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу у власність та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 1.7. Договору, предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного та авансового платежів, комісії за передачу предмету лізингу, сплати різниці до сплаченого авансового платежу. 17.05.2016 року Позивач сплатив на користь відповідача на виконання вимог вказаних договорів авансовий платіж в розмірі 44000 грн., проте предмети лізингу йому передано не було, що спричинило порушення його прав та законних інтересів як споживача. Посилаючись на те, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача, містять в собі несправедливі умови, наслідком яких всупереч принципу добросовісності, - є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на його шкоду, позивач просив визнати зазначені договори фінансового лізингу недійсними та стягнути з відповідача 44000,00 грн. сплачених ним коштів. В судове засідання позивач не з'явився, про причини неявки не повідомив, забезпечив явку в судове засідання свого представника. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити його з наведених підстав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав письмові заперечення на позов в яких зазначив, що вищевказаний договір відповідає загальним засадам цивільного законодавства, в тому числі принципам свободи договору та свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підтвердженням цього є погодження всіх умов договору фінансового лізингу з позивачем, який власним підписом підтвердив ці умови, поставивши особистий підпис на кожній сторінці вказаного договору. Як вказано в п. 17.6 договору лізингу, підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Крім того, посилання позивача на здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності ґрунтується на помилковому розумінні та власному трактуванні норм чинного законодавства, що регулюють порядок надання лізингу та невірному розумінні правової природи послуги, що була надана відповідачем позивачеві. Також представником відповідача було наголошено на тому, що на основі розбору пунктів договору, позивачем не було наведено жодного прикладу несправедливості умов договору та нанесення такими умовами шкоди позивачу. Крім того, позивачем не було наведено прикладу несправедливих умов, які б порушували норми спеціального законодавства. Посилання позивача на істотне обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору із одностороннім застосуванням штрафних санкцій оскільки це не відноситься до принципу добросовісності, тобто сумлінної та чесної поведінки суб'єктів при виконанні своїх юридичних обов'язків і здійсненні своїх суб'єктивних прав, та не відповідає дійсності, а положення договору про часткове повернення авансового платежу та неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору за ініціативою позивача, не призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків. До того ж, Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює відносини між сторонами з приводу договорів фінансового лізингу. Зазначив, що позивач здійснив невірне тлумачення змісту «Адміністративнй платіж», оскільки не врахував наступне: адміністративний платіж є частиною Договору фінансового лізингу, і не сплачується за окремим правочином; адміністративний платіж входить до загальної суми Договору (пункт 8.2. Договору) і розглядається у складі фінансової послуги, а не окремо; адміністративний платіж віднесено до групи авансового платежу (Додаток № 1 до Договору) і розглядається у складі фінансової послуги, а не окремо; п. 9.7. Договору визначена черговість зарахування платежів, в тому числі і адміністративного, у цілісній системі платежів, а не окремо як за окрему послугу; відповідно до п. 12.1. Договору передбачене право Лізингоодержувача на дострокове розірвання Договору та повернення частини сплачених коштів. Адміністративний платіж, у даному пункті договору, розглядається у комплексі сплачених лізингових платежів, а не окремо як окрема послуга. Таким чином, вважає, що адміністративний платіж - уніфікована назва платежу, передбаченого п. г) ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», визначена для зручного розуміння клієнта, даний платіж є прибутком товариства і не входить до вартості самого транспортного засобу. Даний вид платежу відноситься до лізингових платежів, входить до складу фінансової послуги фінансового лізингу є його невід'ємною частиною і забезпечує не тільки процес підготовки договору, а й його подальше супроводження (як це випливає з тлумачення всього змісту правочину), що у відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» є правомірним. Заслухавши думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази та матеріали справи у їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17.05.2016 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 004095, з додатками № 1, № 2, № 3, які є невід'ємною частиною цього договору та №004094 з додатками №1, №2, №3, які є невід'ємною частиною цього договору. За умовами договору № 004095 Відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (транспортний засіб ЗАЗ «ФОРЗА» седан комплектації комфорт,об`єм двигуна 1,5 бензин, тип КПП механічна) та договору № 004094 (транспортний засіб ЗАЗ «ФОРЗА» хетчбек, комплектації комфорт, об`єм двигуна 1,5 бензин) у власність та передати предмети лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачеві) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмети лізингу є власністю лізингодавця (пункти 1.1, 1.3, 1.6). Згідно ч.2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до умов додатку 1 до договору № 004095 вартість предмета лізингу становить 8294.12 дол. США; авансовий платіж - 4147,06 дол. США (50 % вартості предмета лізингу); адміністративний платіж - 829,41 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 248,82 дол. США (3 % вартості предмета лізингу). Відповідно до умов додатку 1 до договору № 004094 вартість предмета лізингу становить 8294.12 дол. США; авансовий платіж - 4147,06 дол. США (50 % вартості предмета лізингу); адміністративний платіж - 829,41 дол. США (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 248,82 дол. США (3 % вартості предмета лізингу). На виконання умов Договорів позивач сплатив 17.05.2016 р. авансові платежі в розмірі 44000,00 грн., проте предмети лізингу йому передано не було Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом "Про фінансовий лізинг". Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Так, згідно з укладеним між сторонами договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.3, 3.3.1 договору). Вартість предмета лізингу на момент укладення договору №004095 становила 8294,12 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 211500,00 грн. з ПДВ (пункт 8.2). Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3). Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5). За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Відповідно до пункту 10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу. При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання-передачі. Згідно з п. 10.5 Договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів Лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а Лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Згідно з п. 10.13 Договору розмір лізингової плати може індексуватися залежно від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця, збільшенням або зменшенням податків та змінами ситуації на грошовому ринку. Згідно з п. 10.15 Договору у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови Лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості Предмета лізингу, Лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, після чого Лізингоодержувач зобов'язаний повернути Лізингодавцю Предмет лізингу. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Умови оспорюваного договору (п. 10.5 та п. 10.15) надають Відповідачу право на збільшення вартості Предмета лізингу, однак не передбачають прав Позивача на розірвання Договору у зв'язку із збільшенням вартості Предмета лізингу у порівнянні з його вартістю на момент укладення договору. Відповідно до п. 1.5. договору лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язання щодо продажу якісного предмету лізингу. Такий пункт прямо суперечать положенням ст. 808 ЦК України, оскільки в договорі відсутні будь-які відомості про Продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу. Відповідно до п. 1.7. Договору Предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного та авансового платежів, комісії за передачу предмету лізингу, сплати різниці до сплаченого авансового платежу. При цьому, з Договорів та Додатків №1 до них вбачається, що адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості Предмета лізингу. Згідно з умовами договору адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Відповідно до додатків 1 до договорів розмір адміністративного платежу становить 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 829,41 дол. США. Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Таким чином позовні вимоги про визнання умов оспорюваного договору фінансового лізингу несправедливими, договір недійсним та стягнення з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму адміністративних платежів в розмірі 44000 грн. підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача комісії за послуги банку при сплаті адміністративних платежів в розмірі 440,00 грн., витрат на юридичну допомогу у розмірі - 5000,00 грн., витрат на послуги нотаріуса - 300,00 грн., то суд зазначає, що вони не підлягають задоволенню як в належний спосіб необґрунтовані. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем, а саме стягненню підлягає сума судового збору в розмірі 551,21 грн.

Outcome: partial