Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених у позовній заяві та просить їх задовольнити. Крім того, додала, що вони із відповідачем спільно не проживають з листопада 2019 року. Збереження їхнього шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам. Просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання трьох дітей в розмірі по 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, оскільки такий розмір аліментів буде забезпечувати їх гармонійний розвиток. Відзив на позов вважає безпідставним, оскільки ще як вони із відповідачем проживали разом, то останній неодноразово їздив на заробітки в Польщу. Переконана, що якщо б відповідач бажав, то роботу можна знайти і утримувати своїх дітей. З серпня 2020 року відповідач на утримання дітей дає 3000 гривень щомісяця, про що вона йому пише відповідні розписки. Їхні діти здорові, ходять в школу та садочок. Відповідач в судове засідання повторно без поважних причин не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Причин своєї неявки суду не повідомив. Відповідачем подано відзив на позов, у якому останній просить позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів задовольнити частково, зважаючи на його стан здоров`я та матеріальне становище, при цьому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає повністю. Також відповідач зазначає, що сплачувати аліменти на дітей у тому розмірі, який просить стягувати з нього позивачка, не погоджується, оскільки такий розмір аліментів є для нього непосильним, із врахуванням того, що він є інвалідом ІІІ групи з дитинства і отримує лише державну соціальну допомогу та допомогу по втраті годувальника, ніде непрацює у зв`язку з неможливістю працевлаштування на легку фізичну роботу за своєю професією, а тому згідний сплачувати аліменти на утримання дітей у мінімально гарантованому законодавством розмірі, починаючи з 01 серпня 2020 року і до досягнення ними повноліття. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 04 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] у Палашівській сільській раді Чортківського району Тернопільської області, було зареєстровано шлюб, актовий запис №01, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04 листопада 2008 року. За час шлюбу у сторін народилось троє дітей, а саме: син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачкою, що стверджується довідкою про склад сім`ї, виданою Підгаєцькою міською радою Підгаєцького району Тернопільської області, підтверджено в судовому засіданні позивачкою та не заперечено відповідачем. За час спільного проживання, подружнє життя між сторонами не склалось, їх шлюб носить формальний характер, подружні відносини між ними припинено, сторони спільно не проживають вже один рік, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим і буде суперечити інтересам сторін, а тому вони просять розірвати шлюб між ними. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Валліанатос та інші проти Греції" від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: "Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є "живим" документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя". Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Фернандес Мартінес проти Іспанії" (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: "Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні". Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а й під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч.1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. У відповідності до ст.112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття "приватного та сімейного життя" ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа "Пек проти Сполученого Королівства" від 28.01.2003 року, заява №44647/98). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). За наведених вище обставин, суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги наявність малолітніх дітей, а також й те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, враховуючи інші обставини життя подружжя, дійшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають до задоволення. За змістом ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. У відповідності із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. В силу ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Судом встановлено, що діти сторін проживають разом із позивачкою та перебувають на її утриманні, що підтверджено нею в судовому засіданні та не заперечено відповідачем. Вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітніх дітей, суд виходить з наступного. Відповідачем не заперечується факт батьківства, а також й те, що діти проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні. Встановлено, що відповідач є інвалідом ІІІ групи з дитинства, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії ТЕР №087169 від 25 лютого 2005 року. [PERSON] є отримувачем державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства ІІІ групи і у період часу з квітня по вересень 2020 року включно отримав 10050 гривень вказаної допомоги, що стверджується довідкою виданою управлінням праці та соціального захисту населення Бучацької РДА за вих.№09-05/843 від 20 жовтня 2020 року. Із довідки про доходи за вих.№575 від 20 жовтня 2020 року виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області видно, що відповідач отримує пенсію по втраті годувальника, при цьому за період часу з квітня по вересень 2020 року включно, [PERSON] отримав 12500 гривень такої пенсії. В силу ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідачем на підтвердження обставин на які він посилається у відзиві на позов, як на підставу часткового задоволення позовних вимог, жодних доказів суду не подано. Зокрема, [PERSON] не подано суду доказів стосовно його не можливості працевлаштуватись на постійній основі, чи про його непрацездатність за станом здоров`я. Відповідач є молодим, здоровим, а тому зобов`язаний утримувати своїх дітей. Суд вважає, що той факт, що відповідач непрацевлаштований не є безумовною підставою для часткового задоволення позовних вимог в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача на утримання їх малолітніх дітей, враховуючи, що платник аліментів може працювати, при цьому виконуючи роботи, які йому не протипоказані. Суд зауважує, що сплата аліментів відповідачем, який немає на утриманні інших осіб, у розмірі 2000 гривень щомісячно на утримання кожної дитини, не є надмірним тягарем для [PERSON] , а такий їх розмір відповідає інтересам дітей. Стан здоров`я відповідача, а саме встановлення йому третьої групи інвалідності, не є перешкодою у працевлаштуванні та не є підставою для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дітей. Будь-які докази стосовно того, що відповідач робив спроби офіційно працевлаштуватись, останнім суду не надано. Довідка видана виконкомом Підзамочківської сільської ради Бучацького району Тернопільської області за вих.№993 від 20 жовтня 2020 року про те, що [PERSON] згідно із записом у трудовій книжці серії [NUMBER] , з 16 лютого 2009 року і по час видачі довідки, ніде непрацює, судом до уваги не приймається, оцінюється критично, оскільки вказана довідка не є належним та допустимим доказом підтвердження факту непрацевлаштування відповідача, так як згідно ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Враховуючи, обставини, передбачені ст.182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, відсутність у нього постійної роботи, відсутність на утриманні інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, зокрема: рівність сторін в утриманні дітей, їх вік та стан здоров`я, розмір встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також й те, що діти проживають спільно з матір`ю, яка ними опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на їх утримання та враховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітніх дітей належить визначити в твердій грошовій сумі, а саме по 2000 гривень щомісячно на утримання кожної дитини, починаючи з 22 липня 2020 року, тобто з часу пред`явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення ними повноліття, у відповідності до ст.180 СК України, оскільки вважає, що вищезазначений розмір аліментів на кожну дитину, буде необхідним та достатнім для забезпечення їх гармонійного розвитку, тим самим частково задовольнивши позовні вимоги позивача про стягнення аліментів із відповідача на утримання їх малолітніх дітей з 21 липня 2020 року. При постановленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що позивач та відповідач в даному випадку не позбавлені права в разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядку ст. 192 СК України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в доход держави слід стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн., а також з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн. сплачений останньою при поданні позову до суду. На підставі наведеного,

Outcome: partial