Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ДП "Завод ім. В.О. Малишева", в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 01.02.2015 року по 05.10.2015 року у розмірі 37 671, 30 грн., індексацію заробітної плати за період з 01.02.2015 року по 31.08.2015 року у розмірі 4 859, 51 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював у ДП "Завод ім. В.О. Малишева". 28.03.2013 року його звільнено з займаної посади за власним бажанням, однак остаточний розрахунок у день звільнення не проведено. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2015 року стягнуто з ДП "Завод імені [PERSON]" заборгованість по заробітній платі у розмірі 13 498, 64 грн., індексацію у розмірі 3 948, 39 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 29.03.2013 року по 31.01.2015 року у розмірі 102 268, 32 грн. Оскільки ДП "Завод імені [PERSON]" перераховано [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 13 498, 64 грн. лише 05.10.2015 року, позивачем пред'явлено до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.02.2015 року по 05.10.2015 року у розмірі 37 671, 30 грн., на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати" індексацію у розмірі 4 859, 51 грн. та у зв'язку із завданням йому душевних страждань просить стягнути з відповідача на користь позивача 100 000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. ДП "Завод ім. В.О. Малишева" подано заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує пропуском позивачем тримісячного строку позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації та моральної шкоди. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечує, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено та визнається сторонами, що [PERSON] 28.03.2013 року звільнений з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" за власним бажанням. При звільненні [PERSON] не було виплачено заробітну плату у розмірі 13 498, 64 грн. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.02.2015 року стягнуто з ДП "Завод імені [PERSON]" заборгованість по заробітній платі у розмірі 13 498, 64 грн., індексацію у розмірі 3 948, 39 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 29.03.2013 року по 31.01.2015 року у розмірі 102 268, 32 грн. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що 05.10.2015 року [PERSON] перераховано відповідачем 13 498, 64 грн. заборгованості по заробітній платі. Як вбачається із пояснень позивача та матеріалів справи, виплата заборгованості відбувалась шляхом переказу грошових коштів на банківську карту [PERSON], дізнався позивач про фактичну виплату заборгованості по заробітній платі на банківську карту у жовтні 2015 року. Згідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій стат\-ті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Верховний Суд України у постанові від 21.11.2011 року зазначив, що, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є обґрунтованими. Однак, згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 зазначено, що невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Окрім того, в рішенні Конституційного суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 зазначено, що право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному звязку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] дізнався про фактичний розрахунок з ним у жовтні 2015 року, а до суду з позовом звернувся 15.02.2016 року. Таким чином, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав поза межами тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволенню не підлягають в зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача індексації заробітної плати у розмірі 4 859, 51 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Компенсація заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою здійснюється відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, з урахуванням внесених змін згідно постанови КМУ від 31.03.2003 р. № 430. Розрахунок проводиться за формулою: сума заборгованості по заробітній платі помножена на приріст індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації за період невиплати доходу по день винесення судового рішення, поділений на 100. За період з 01.02.2015 року по 31.08.2015 року за даними статистики приріст індексу споживчих цін склав 1, 36. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на користь [PERSON] індексації заробітної плати за період з 01.02.2015 року по 31.08.2015 року у розмірі 4 859, 51 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги доводи заперечень відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом про стягнення індексації з огляду на наступне. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 згідно з частиною другою статті 233 Кодексу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України виходить з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат. Отже, на підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Виходячи з вищевикладеного, твердження відповідача про пропуск позивачем строку для звернення до суду із вимогою про стягнення індексації не можуть бути прийняті судом. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, сума судового збору у розмірі 551, 20 грн. підлягає стягненню з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на користь держави.

Outcome: partial