Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

У травні 2015 року позивач предявила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права власності на квартиру №22 по вул. [PERSON] [PERSON], 9 у м. Дніпропетровську з підстав того, що вона несе тягар обов'язків з утримання майна та оплати комунальних послуг також і за проживання відповідача, який зареєструвався з її згоди у 2013 році, однак ніколи не проживав у квартирі, речей його у житловому приміщенні немає і проживає він в іншому місці, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №22 по вул. [PERSON] [PERSON], 9 у м. Дніпропетровську, усунути перешкоди у здійсненні права власності на вказану квартиру шляхом зняття відповідача з реєстрації за цим місцем проживання. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Третя особа на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та наполягав на його задоволенні, не заперечуючи прои розгляду справи в заочному порядку. Третя особа Кіровський РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, свого представника не направив, у поданій суду заяві клопотав про розгляд справи у їх відсутності з ухваленням рішення відповідно до вимог закону, що у відповідності зі ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без його участі. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду відповідно до ст.74-77 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, свого представника до суду не направив, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого за відсутності заперечень з боку позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи позовної заяви в межах заявлених вимог, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Встановлено судом, що [PERSON] є власником квартири №22 по вул. [PERSON] [PERSON], 9 у м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] на 1/2 частину від 14 липня 2004 року, посвідченого нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], та договору про розподіл спадкового майна, укладеного [PERSON] та [PERSON] 14 липня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с.9, 10, 11), що узгоджується з даними листа КП "ДМБТІ" ДОР від 05 червня 2015 року №5118 (а.с.39). За даними довідки адресно-довідкового підрозділ ГУ ДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 11 червня 2015 року відповідач зареєстрований в квартирі №22 по вул. [PERSON] [PERSON], 9 у м. Дніпропетровську з 18 квітня 2013 року (а.с.33). В цій же квартирі зареєстровані і третя особа - [PERSON] з 04 січня 2010 року, про що свідчить довідка КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР від 14 травня 2015 року №2247, сукупно з відміткою у паспорті останнього (а.с.12, 59-60). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі з часу реєстрації у 2013 році по даний час, тобто станом на вересень 2015 року, про що свідчить акт обстеження квартири, складений мешканцями будинку та посвідчений КП «ЖГ Кіровського району» ДМР від 21 вересня 2015 року, який долучений до матеріалів справи (а.с.57). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Одночасно судом встановлено, підстави для користування спірною квартирою згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача відсутні, оскільки такий з позивачем не укладався, а відповідач, прав користування як член сімї власника житла за ст. 405 ЦК України не набував. Також, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України), про що також роз'яснював Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відтак, належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач, залишаючись зареєстрованим після 2012 року у квартирі позивача, створює їй перешкоди у здійсненні прав власника, в тому числі, в майновому утриманні житла, за користування яким позивач несе витрати і за відповідача, тому права позивача за ст. 16 ЦК України підлягають захисту в судовому порядку з ухваленням рішення про усунення перешкод у здійсненні прав власника та визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою №149 по пр. Кірова, 14 у м. Дніпропетровську, що само по собі вже є підставою для зняття особи уповноваженим органом з реєстраційного обліку, тому ця частина вимог задоволенню не підлягає. В порядку розподілу судових витрат згідно зі ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача.

Outcome: partial