Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньому сину за межі України до країни Польщі в період з 25.08.2016 р. по 29.06.2026 р.. Посилається на те, що вони з відповідачем є батьками сина [PERSON] [INFO]. Шлюб між ними розірвано, дитина проживає з нею. Відповідач участі у вихованні сина не приймає, життям дитини не цікавиться, матеріальну допомогу на утримання дитини надає у вигляді аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду. Після одруження із [PERSON] який є громадянином Польщі, вона має намір виїхати до Польщі де матиме місце проживання та роботу. Бажає, щоб її син [PERSON] навчався та жив разом з нею в Польщі, а відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на виїзд за кордон. Вважає, що така ситуація для неповнолітнього сина, шкодить його інтересам та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позов підтримали, та просили суд задоволити позовні вимоги в повному об'ємі. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти зодоволення позову, мотивуючи своє рішення тим, що позивачка має намір вивезти дитину до Польщі на постійне місце проживання, а він бажає підтримувати із сином [PERSON] родинні стосунки, спілкуватись та приймати участь у його вихованні. Представник третьої особи виконавчого комітету Великонізгірецької сільської ради Бердичівського району в судове засідання не з'явився. В наданій суду заяві сільський голова с.Великі Низгірці [PERSON] позовні вимоги підтримує, та просив розглянути справу в його відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до положення ст.2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. В свою чергу, згідно з п.2-2 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу у період з 06.07.2010 року по 09.02. 2012 року, та мають спільного малолітнього сина [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду від 09.02.2012 року, шлюб між сторонами розірвано. Дитина завреєстрована та проживає з позивачкою, яка займається вихованням, утриманням дитини, забезпечує материнською любов"ю та піклуванням. Згідно довідки-характеристики виданної завідуючою Великонизгірецького дошкільного навчального закладу " Золотий ключик ", вихованням дитини - сина [PERSON] в сім"ї здійснює мати, батько дитини за весь час перебування сина в дошкільному закладі участі у вихованні та навчанні дитини не приймав, не відвідує його, не цікавиться його розвитком та вихованням. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України - Батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з ч.2 ст. 150 Сімейного кодексу України - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст. ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Частиною 2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Тобто, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. З огляду на вказане, надання дозволу на майбутнє, на тривалий час, виїзд дитини за межі України без згоди батька, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дочки і можливості спілкування з нею. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), що у відповідності до статей 153, 157 СК України надасть можливість батьку дитини брати участь у її вихованні та не позбавить його права на особисте спілкування з нею. При вирішенні справи судом встановлено, що позивачка 22 червня 2016 року зареєструвала шлюб з громадянином Польщі [PERSON], у ззв"язку з чим має проживати та працювати у Польщі, за місцем постійного проживання свого чоловіка. Як вбачається з повідомлення директора шкільно-дитсадкового об"єднання в Щерцові Республіки Польща, підготовленного на прохання чоловіка позивачки [PERSON], що проживає в Щерцові, неповнолітній син [PERSON] може бути влаштований з 01 вересня 2016 року в дитсадкове відділення початкової школи для дітей у шестирічному віці. Вирішуючи спір суд вважає, що надання дозволу на майбутнє, на тривалий час, виїзд дитини за межі України без згоди батька, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дочки і можливості спілкування з нею. Разом з тим, на думку суду перебування малолітнього сина відповідача за межами України певний період, а саме на період його навчання до 29 червня 2017 року, враховуючи короткостроковість поїздки та окреме проживання дитини з матір"ю, не може негативно позначитися на відносинах батька із сином. Однак батько дитини відмовляється давати нотаріально посвідчену згоду на такий виїзд. Зазначені дії відповідача, необґрунтовано обмежують права позивача на виховання дитини та обмежує її можливість як матері на період роботи та проживання за кордоном спілкуватися з дитиною, створити дитині належні умови для її виховання та розвитку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон до Республіки Польща без згоди батька в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини. Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті проживання дитини разом з матір"ю на період її проживання та роботи у Польщі, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Доводи відповідача щодо відсутності даних про забезпечення інтересів дитини при виїзді за місцем проживання чоловіка позивачки, спорідненість якого на його думку з позивачкою не підтверджена належними документами, є безпідставними, так як дитина виїжджає у супроводі матері, на утриманні якої і знаходиться, а виїзд до країн Шенгенської зони повинен підтверджуватися зокрема, як належним матеріальним утриманням, так і гостевим запрошенням, тому такі побоювання відповідача ґрунтується тільки на його субєктивних припущеннях. Оскільки, відповідач своєї згоди на тимчасовий виїзд дитини - сина [PERSON] до Республіки Польщі на період навчання не надає, про що свідчить довідка № 424 від 23 серпня 2016 року приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу, та лист-звернення позивачки до відповідача з проханням прибути до офісу приватного нотаріуса для нотаріалбного посвідчення згоди на виїзд сина до Польщі, а судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин та інтересів дитини, вважає за необхідне надати тимчасовий дозвіл на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] до країни Польщі на період навчального періоду до 29.06.2017 року, без дозволу та супроводу батька. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ст.79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial