Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ Лізингова компанія Еталон про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 002318 з додаткам № 1,2,3, укладеними між сторонами 30.03.2015 року та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позовних вимог \~вказує, що 30 березня 2015 року між ним та ТОВ Лізингова компанія Еталон було укладено договір фінансового лізингу предметом якого, відповідно до додатку № 3, є трактор «Джінма» 264ЕК, ціною 200 000 грн. Підписання даного правочину не відповідало його внутрішній волі, як того вимагає ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки він бажав укласти договір купівлі-продажу, а не договір фінансового лізингу. Укладення договору відбулось під впливом обману представника відповідача, за якого остання переконала його у хибності природи вчиненого правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки запевняла, що незважаючи на зміст підписаних документів, насправді він укладає договір купівлі-продажу. Зрозумівши, що його ввели в оману, на наступний день, він звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення коштів, однак відповіді на неї не отримав до сьогоднішнього дня. Крім того, вважає, що, вказаний договір суперечить положенням Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки містить ряд несправедливих умов. Представник позивача у судове засідання не з»вився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, направив суду письмові заперечення проти позову, згідно яких просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Вказав, що позивач перед його підписанням ознайомився з умовами угоди та погодився із ними. Крім того, 01.04.2015 року ними отримано заяву позивача про розірвання договору фінансового лізингу, на яку 17.04.2015 року йому відправлено лист, яким повідомлено про розірвання договору. Розгляд справи просить проводити у його відсутності. Судом встановлено, що 30.03.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 002318, відповідно до якого ТОВ Лізингова компанія Еталон зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування [PERSON] трактор «Джінма» 264ЕК, а [PERSON] зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору. Крім підписання вищевказаного договору, 30.03.2015 року позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу і отримав свій примірник Договору разом з Додатками №№ 1, 2, 3. Таким чином, позивач до підписання Договору, ознайомлений із вичерпною інформацією про послуги, що йому надаються. На виконання умов договору позивач 30 березня 2015 року, згідно з Додатком № 1 до договору фінансового лізингу, що є невід'ємною частиною договору, сплатив 20 000 грн. комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору. Комісія за організацію в сумі 20 000 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов договору фінансового лізингу відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та передбачені ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", відповідно до якої лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно п. 12.11 ст. 12 договору фінансового лізингу № 002318 від 30.03.2015 року у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Посилання позивача про те, що укладення договору відбулось під впливом обману представника відповідача, за якого остання переконала його у хибності природи вчиненого правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки запевнила, що незважаючи на зміст підписаних документів, насправді [PERSON] укладає договір купівлі-продажу, суд оцінює критично, оскільки вказане твердження суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину, визначеного в ч. 5 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг". Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст.230 Цивільного кодексу України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Посилання позивача на те, що спірний правочин містить цілу низку несправедливих по відношенню до нього умов, що істотно порушує його права та обов'язки, зокрема передбачено право ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте, таке право не передбачене для лізингоодержувача, суд до уваги не приймає, оскільки 31.03.2015 року [PERSON] звернувся до ТОВ Лізингова компанія Еталон із заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 002318 від 30.03.2015 року і згідно листа № 519 від 17.04.2015 року ТОВ Лізингова компанія Еталон повідомляє позивача про те, що вищевказаний договір вважається розірваним з 01.04.2015 року в одностороньому порядку з ініціативи лізингоодержавача, тобто позивача. Також, Верховний суд України в Постанові від 11 вересня 2013 року, аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно трьох ознак : по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Позивачем не наведено доказів одночасної наявності усіх трьох вищезазначених ознак. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вище наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ "Лізингова компанія Еталон" про визнання договору недійсним та стягнення коштів до задоволення не підлягають, оскільки посилання позивача на наявність обману та ознак несправедливих умов у договорі фінансового лізингу № 002318 від 30.03.2015 рокує безпідставними та не узгоджуються з положеннями ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з нормами Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг".

Outcome: dismissed