Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом який в подальшому збільшила, до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 17.03.2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в формі розписки про передачу [PERSON] в позику 18 000,00 доларів США [PERSON], визнання грошових коштів в розмірі 18 000,00 доларів США 00 центів, які були передані [PERSON] відповідно до договору позики від 17.03.2005 року [PERSON], спільною сумісною власністю подружжя : [PERSON] та [PERSON], зобов"язати [PERSON] повернути [PERSON] 18 000,00 доларів США 00 центів, що становить 283 839 грн. 57 коп. , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування чужими коштами в розмірі 15 912 доларів США 15 центів, що становить 250 916 грн. 54 коп., мотивуючи свої вимоги тим , що чоловік позивачки 17.03.2005 року уклав договір позики у формі розписки, згідно якої [PERSON] передав [PERSON] 18 000,00 доларів США, а [PERSON] зобов"язався повернути ці кошти її чоловіку до 17.05.2005 року. Однак чоловік позивачки передав в позику [PERSON] грошові кошти, які є спільною сумісною власністю їх подружжя без її згоди. Про факт укладення вищевказаного договору позики та не повернення [PERSON] отриманих ним коштів їй стало відомо 15.10.2014 року з копії розписки, яку вона найшла в речах чоловіка, та в подальшому від нього особисто. З огляду на це вона вважає, що вказаний вище договір позики є недійсним, а грошові кошти в розмірі 9 000,00 доларів США, як її частка в спільній власності подружжя, підлягає стягненню з [PERSON] Позивачка [PERSON] в судовому засіданні свої збільшені позовні вимоги підтримала, та надала суду аналогічні пояснення як і в позовній заяві. Додатково суду повідомила, що вона з відповідачем [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі, про дану розписку вона дізналася 15.10.2014 року у речах чоловіка, при переїзді на інше житло, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду . Вважає, що дані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, а тому даний договір позики слід визнати недійсним , окрім того такі кошти слід повернути її чоловіку а проценти за користування коштами стягнути на її користь . Просила суд її позовні вимоги задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримав, додатково суду пояснив, що позивачка не визнає договору позики оскільки такі кошти є спільною сумісною власністю та такі кошти передані [PERSON] без її письмової згоди, а тому вважає, що такий договір є недійсним. А тому просить такі кошти повернути чоловіку позивача. Окрім того просить стягнути з відповідача [PERSON]в користь позивачки проценти за користування чужими коштами згідно розрахунку, який знаходиться в матеріалах даної справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, щодо позовних вимог позивача не заперечив , додатково суду пояснив, що позичив кошти [PERSON] після двох днів знайомства. Окрім того не вимагав повернення коштів у [PERSON], був впевнений, що він добровільно поверне такі кошти. Також довіряв відповідачу [PERSON] оскільки він не вперше у нього позичав кошти . Знав що пройшли строки позовної давності, а тому і не звертався до суду, окрім того [PERSON] постійно обіцяв, що поверне дані кошти. У них був раніше спільний бізнес, про те що він таку суму позичив [PERSON] дружину не повідомляв, так як не бажав її нервувати, згоди у дружини на позику коштів для [PERSON] не брав. Вважає такі кошти спільною сумісною власністю подружжя так як він з позивачкою [PERSON] перебуває у шлюбі , ведуть спільний бізнес та усі кошти є спільними. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що він раніше із сім"єю [PERSON] вели бізнес, дружили із сім"ями , знаються один з одним давно . Дану розписку він писав, кошти від [PERSON] він отримував, та такі у 2007 році повернув , так як він з [PERSON] мали бізнес, від якого отримали аванс у розмірі 130 000,00 доларів США, з яких він йому і повернув 18 000,00 доларів США , що підтверджується фотознімками на яких [PERSON] із сумою авансу в розмірі 130 000,00 доларів США. На той час він у [PERSON], не вимагав розписки про повернення ним боргу в розмірі 18 000,00 доларів США, так як довіряв . Окрім того [PERSON] в свою чергу пообіцяв надану ним розписку від 17.03.2005 року знищити, однак із невідомих йому причин останній такого не зробив. Також [PERSON] не повернув йому розписки після повернення коштів, оскільки повідомив йому, що таку втратив, так як він останньому довіряв тому і не вимагав розписки про повернення боргу. Позивач знала про те, що її чоловік відповідач [PERSON] позичив йому таку велику суму коштів, так як вони перебували у дружніх стосунках, і дружили сім"ями, про таке теж знала і його дружина. Просив суд у даному позові відмовити так як такий є безпідставним. Представник [PERSON] відповідача [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що 15.10.2014 року в порушення с.10,60 ЦПК України позивачка не надала доказів про те, що вона дійсно в цей період дізналася про порушення її права.З моменту порушення права пройшло 9 років 8 місяців . Враховуючи обставини, що позивачка і відповідач [PERSON] є подружжям до цього часу, ведуть спільно господарство, спільно проживають, мають спільних дітей та враховуючи розмір суми позики, позивачка мала об"єктивну можливість дізнатися про порушення свого права . Окрім того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що знали про порушення свого права . А тому пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до наступних висновків . Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що починаючи з 10.01.1986 року по теперішній час позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому у Куликівській селищній Раді Жовківського району Львівської області актови запис №01 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб . 17.03.2005 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей в сумі 18 000, 00 доларів США, які позичальник зобов'язався повернути до 17.05.2005 року з моменту отримання зазначених коштів у повному обсязі. Тобто така позика укладена під час перебування позивача [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. Як вбачається зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Що стосується позовних вимог про визнання договору позики недійсним, то суд виходить з наступного. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України . Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3). У відповідності до вимог ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно ч. 3. ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Однак, як вбачається з роз'яснень в п.25 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"№ 5 від 30.03.2012 р., "Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів". З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що посилання позивача на недійсність укладеного її чоловіком [PERSON] договору позики з підстав відсутності її згоди, є надуманими і такими, що ґрунтуються на підміні поняття "права одного із подружжя на отримання кредиту" поняттям "розпорядженням спільним майном подружжя", які за своїм змістом не є тотожними. У відповідності до ст.60 ЦПК України, " 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. … 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях". На думку суду, позивач не підтвердила наведені нею обставини належними та допустимими доказами. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. В матеріалах справи наявна розписка [PERSON] згідно якої укладено договір позики грошей в сумі 18 000, 00 доларів США, які позичальник зобов'язався повернути до 17.05.2005 року. Розписка датована 17.03.2015 роком. Представник відповідача надав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою ним до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позивачем не надано суду жодних доказів поважності причин пропуску процесуальних строків, стосовно яких відповідачем заявлено вимогу про застосування процесуальних строків, оскільки відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору позики, визнання коштів спільною сумісною власністю та стягнення суми боргу та процентів за користування коштів - слід за безпідставністю відмовити .

Outcome: dismissed