Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON], через свого представника [PERSON], звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON], державного нотаріуса Дубровицької районної державної нотаріальної контори Рівненської області, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] та просить: - визнати дії відповідача неправомірними та скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24.10.2015 року; - зобов'язати відповідача видати [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: м.Дубровиця, вул.Ільїна,11; - стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що після смерті 05.04.2015 року її співмешканця [PERSON], відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, що знаходиться в м.Дубровиця вул.Ільїна,11 (на даний час вулиця Крива). 18.03.2010 року [PERSON] було складено та посвідчено нотаріусом заповіт, згідно з яким останній призначив її спадкоємцем належного йому на праві власності житлового будинку, що знаходиться в м.Дубровиця вул.Ільїна,11 з господарськими приміщеннями на присадибній ділянці. У липні 2015 року вона звернулася до Дубровицької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 24.10.2015 року її представник [PERSON] звернувся до нотконтори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак державним нотаріусом [PERSON] у видачі такого свідоцтва було відмовлено та винесено постанову з мотивів відсутності у спадковій справі правовстановлюючих документів на житловий будинок. Дана постанова державного нотаріуса не відповідає нормам матеріального права, а дії нотаріуса є неправомірними, оскільки він не вчинив будь-яких дій, що входять в коло його обов'язків щодо витребування необхідних документів. Крім того, [PERSON] просить суд врахувати те, що вона з [PERSON] проживала однією сім'єю з 1995 року по 2012 рік та вели спільне господарство. [PERSON] хоч і перебував у шлюбі з [PERSON], однак придбав житловий будинок, який знаходиться в м.Дубровиця вул.Ільїна,11, за власні кошти, а тому вправі розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Рахує, що її право на отримання спадщини за заповітом має перевагу на отримання спадщини спадкоємцями за законом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить задоволити у повному обсязі. Відповідач - державний нотаріус Дубровицької державної нотаріальної контори позовні вимоги не визнав та зазначив, що позовна заява надумана, необґрунтована та безпідставна, оскільки постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії винесена з дотриманням ст.49 Закону України "Про нотаріат", а тому відсутні підстави для видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог [PERSON] та надав суду письмові заперечення. У даних запереченнях просить у задоволенні позову відмовити за необґрунтованості заявлених позовних вимог. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд у задоволенні позову відмовляє з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 06 квітня 2015 року помер [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ГЮ №181984 (а.с.5). За життя [PERSON] залишив заповіт, посвідчений 18.03.2010 року (а.с.6), згідно якого на випадок своєї смерті призначив спадкодавцем належного йому на праві власності житлового будинку з господарськими приміщеннями №11 по вул.Ільїна в м.Дубровиця Рівненської області [PERSON]. З дотриманням вимог статті 1270 ЦК України у шестимісячний строк позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тобто позивач звернулась до Дубровицької державної нотаріальної контори. Порядок та умови вчинення нотаріальних дій, права та обов'язки нотаріусів передбачені, насамперед, Законом України "Про нотаріат" та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5. Серед обов'язків нотаріуса, передбачених ст.5 Закону України "Про нотаріат" є обов'язок нотаріуса відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Позивач, через свого представника [PERSON], звернулась до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину, як то передбачено ч.1 ст.1297 ЦК України. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.10.2015 року (а.с.4) державним нотаріусом Дубровицької державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по вул.Ільїна,11 в м.Дубровиця Рівненської області після смерті [PERSON], померлого 06.04.2015 року. Свою відмову нотаріус мотивує п.2 ст.49 Закону України "Про нотаріат", яка передбачає, що нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме зазначає, що у спадкоємця відсутній правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок. Як свідчать матеріали справи та згідно пояснень представника позивача, правовстановлюючі документи нотаріусу на спадкове майно позивачем не надавалися, так як вони у позивача відсутні і надати їх вона не має можливості. Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Цим же Порядком передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Тому, на підставі наведеного вище, є всі підстави вважати, що відмова нотаріуса у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, є правомірною та такою, що відповідає вимогам законодавства. Крім того, суд погоджується з позицією представника третьої особи - [PERSON] відносно безпідставного посилання позивача на законодавство, якого не існувало на момент виникнення спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а саме на ч.6 ст.57 СК України. Так, договір купівлі-продажу між померлим та позивачем було укладено 05.09.1997 року, тобто задовго до набрання чинності Сімейного кодексу України. Тому посилання позивача на діючі норми Сімейного кодексу України є безпідставними. Як встановлено у судовому засіданні, померлий [PERSON] був законним чоловіком третьої особи [PERSON] і на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку по вул.Ільїна,11 в м.Дубровиця були подружжям, а тому, згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю, який діяв на той час, даний житловий будинок є їхньою спільною сумісною власністю і як подружжя користувалися рівними правами володіння, користування і розпорядження цим майном. Однак, позивач зазначає, що зазначений будинок був придбаний за власні кошти померлого [PERSON] та під час їхнього спільного проживання, незважаючи на те, що він перебував у шлюбі з [PERSON], а тому [PERSON] був вправі розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Дане твердження не має правової підстави, так як відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю, лише суд мав визнати майно, нажите кожним із подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. З матеріалів справи, суд не вбачає рішення суду, яке підтверджувало правовий статус спірного житлового будинку як особистої приватної власності померлого [PERSON] Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed