Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилався на те, що 05.12.2006 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №536053, згідно якого позичальнику було надано кредит на споживчі цілі у розмірі 8000 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 02.12.2016 року та зі сплатою 11 % річних. У відповідності до умов договору, відповідач зобов'язався щомісяця здійснювати погашення кредитної заборгованості шляхом сплати необхідного платежу у розмірі 136 доларів США. ПАТ КБ «Надра» свої зобов'язання за договором виконав та надав відповідачу кредитні кошти у повному обсязі. У пункті 4.2.3 Договору сторони погодили, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкції у разі затримання позичальником сплати кредиту та/або процентів щонайменше на 30 календарних днів. Окрім того, сторони погодили, що у разі прострочення позичальником сплати мінімально необхідного платежу, нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Однак, відповідач [PERSON], отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, у [PERSON] станом на 08.06.2016 року виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 11663,85 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить в тому числі: 3093,49 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 543,59 - заборгованість по відсоткам; 249,55 - заборгованість по комісії; 7777,22 доларів США - заборгованість по пені. Також позивач посилався на те, що в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Проте, ухвалою суду від 04.10.2016 року провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] було закрито у зв'язку з смертю фізичної особи. Просив позов задовольнити, стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 11663, 85 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 291149 грн. 30 коп. та понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсними положень кредитного договору. У поданій заяві посилався на те, що у зв'язку з затримкою оплати позичальником платежів по кредиту ПАТ КБ «Надра» у відповідності до п.4.2.3 Договору було заявлено вимогу про дострокове повернення кредиту, нарахованих відсотків та пені. Згідно п.5.1 Договору у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню, визначеного у п.3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.3.5 цього договору позичальник сплачує банку у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Разом із тим, кредит було надано на споживчі цілі, а тому на спірні правовідносини поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Вказувала на те, що сума нарахованої банком пені за неналежне виконання умов договору становить 7777,22 доларів США, при тому, що сума заборгованості за тілом кредиту становить 3886,63 доларів США, а отже умови кредитного договору щодо сплати пені у річному вираженні 365% є несправедливими та такими, що суперечать принципам розумності та добросовісності. Вважає, що положення п.5.1 кредитного договору №536053 від 05.12.2006 року, укладеного між банком «Надра» та [PERSON] є такими, що суперечать ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже можуть бути визнані судом недійсними. Просила визнати недійсним п.5.1 кредитного договору №536053 від 05.12.2006 року, укладеного між банком «Надра» та [PERSON] та стягнути з банку понесені судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені в ньому обставини. Просив позов задовольнити. Зустрічний позов не визнав. Просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні зустрічний позов підтримав. Пояснив, що умови п.5.1 кредитного договору є несправедливими. Первісний позов визнав частково. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 06.12.2006 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №536053, згідно якого позичальнику було надано кредит у розмірі 8000 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 02.12.2016 року та зі сплатою 11 % річних. Кредит надавався на споживчі потреби (а.с.18-24). Сторони також погодили, що позичальник здійснює повернення кредиту та відсотків шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу у розмірі 136, 00 доларів США. Факт отримання [PERSON] кредитних коштів представником відповідача не оспорювався, а тому суд на підставі ст.61 ЦПК України визнає зазначену обставину такою, що не підлягає доказуванню. Відповідно до п.4.2.4 Договору сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж. У разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення (п.5.1 Договору). Відповідач із вказаними положеннями договору не погодилась і звернулась до суду з зустрічною позовною заявою про визнання окремих положень Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При вирішенні питання про застосування правових норм до спірних правовідносин, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, відповідно до якого дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, враховуючи те, що кредитним договором визначено, що кредит надається на споживчі потреби, а тому суд вважає, що оспорюваний правочин являється договором споживчого кредиту. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За частиною першою статті 11 Закону визначено, що між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Судом також встановлено, що п.5.1. Договору визначено, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п.3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п.4.35 цього Договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону). Тобто, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром подвійної облікової ставки Національного банку України та може бути визначений виключно у національній валюті України - гривні. Крім того, суд враховує висновки, викладені у рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року, в розділі 3.2 якого зазначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно п.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. З урахуванням вище викладеного та проаналізувавши положення оспорюваного п.5.1 Договору, суд вважає умови договору в цій частині несправедливими та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За таких обставин, суд приходить до висновку про недійсність п.5.1 вказаної угоди, укладеної між [PERSON] та КБ «Надра», з підстав несправедливості її умов. Судом також встановлено, що банком 10.06.2016 року було надіслано на адресу відповідача письмову вимогу щодо дострокового повернення всієї суми кредиту та відсотків за користування кредитом, на які остання не відреагували (а.с.27). При цьому, згідно ст.212, ст.611, ст.651 Цивільного кодексу України, по зобов'язаннях, терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються, що наступили, згідно вказаної в повідомленні дати. Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у зобов'язанні належним чином. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно із п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, у [PERSON] станом на 08.06.2016 року виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 3886,63 доларів США, в тому числі: 3093,49 доларів США - заборгованість по тілу кредиту; 543,59 доларів США - заборгованість по відсоткам; 249,55 доларів США - заборгованість по комісії (а.с.7-12). Зазначена обставина підтверджується розрахунком заборгованості, наявним у матеріалах справи, який відповідачем будь-якими доказами спростований не був. Також банком, виходячи з умов кредитного договору, було заявлено вимогу про сплату пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 7777,22 доларів США. Однак, суд прийшов до висновку, що умови договору в цій частині є несправедливими та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а тому підлягають визнанню недійсними. За змістом ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення пені необґрунтована та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.212 Цивільного кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: partial