Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом з вимогою до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] о 12.49 год. на веб-сайті https://viktorkravetskiev.wixsite.com Газети «Столичний бізнес», засновником (власником) і головним редактором якої є відповідач [PERSON], було розміщено матеріал з заголовком «[INFO]», під яким знаходиться його фото та розміщена стаття, в якій видання повідомило та поширило недостовірну та негативну інформацію щодо нього. Після цієї статті на цій сторінці розмішено посилання на адресу в мережі Інтернет https://www.facebook.com, за якою знаходиться сторінка видання у мережі Фейсбук, де відповідачами додатково розміщено ту ж саму інформацію (його фото та статтю «[INFO]»). Це ж саме розміщене на особистій сторінці відповідача [PERSON] в соціальній мережі Фейсбук. Крім того, [INFO] на веб-сайті https://viktorkravetskiev.wixsite.com відповідачами розміщено другий матеріал щодо нього з заголовком «[INFO]», під яким знаходиться його фото. Нижче від фото міститься напис: «[INFO]». При натисканні на фото відкриваються витяги з відеоматеріалу, знятого відповідачем в Шевченківському районному суді м. Києва до та під час судового засідання за участю позивача. Також, [INFO] на сайті відеохостингу YouTube: https://www.youtube.com відповідачами розміщено матеріал з його фото із заголовком: ««[INFO]», за яким відкривається відео з назвою: ««[INFO]». Відеозаписи здійснені відповідачем в коридорних приміщеннях та залі судового засідання в Шевченківському районному суді м. Києва під час судового засідання за його участю. Позивач вважає, що інформація, поширена відповідачем у вказаних публікаціях, є для нього негативною, порушує його особисті права та принцип презумпції невинуватості, а також є фактично твердженням про його причетність до вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про нього і заподіює шкоди його правам та інтересам. Зокрема, ця інформація є негативною, оскільки у публікації стверджується про порушенням ним норм чинного законодавства, а саме підроблення документів з метою заволодіння майном [PERSON], що створює враження про нього як про злочинця, що у свою чергу руйнує оцінку людських, ділових та професійних якостей. При цьому, поширена інформація є твердженнями про факти, яких не існувало та які не були перевірені відповідачем, а тому такі твердження мають бути спростовані. На підґрунті окремих дійсних фактичних обставин відповідач в опублікованій ним інформації спотворив реальні обставини та правовідносини сторін і створив власну, будь-яким не підтверджену версію подій з метою шантажування іншої сторони у цивільному спорі, що розглядається у Шевченківському районному суді м.Києва (справа № 761/40506/16-ц), де і має бути надана оцінка діям кожної із сторін. Натомість, як правдиві факти відповідачами викладена інформація щодо наявного спору лише в інтересах однієї особи, що є відвертою маніпуляцією. Позивач стверджує, що неправдивою, в будь-який спосіб не перевіреною та не підтвердженою є розповсюджена у публікаціях інформація: -адвокату [PERSON] [PERSON] передала через брата оригінали документів на квартиру; -викликавши довіру у своєї клієнтки, він упевнився, що жодних документів на квартиру та не має і запропонував їй ці документи відновити… Схему відновлення документів адвокат запропонував просту - він надрукує текст і поставить «липові» печатки на цьому документі. А щоб процес був швидким і з мінімальним втручанням [PERSON], яка працює у школі та має щільний робочий графік, попросив надати [PERSON] декілька чистих аркушів паперу з підписом. Мовляв, саме на них він підготує необхідні документи і надасть [PERSON]; -через деякий час після того, як він отримав пусті папірці з підписом інвестори [PERSON]…; -підпис на документах про передачу цих прав повністю співпадав з підписом [PERSON], адже вона особисто підписала чисті аркуші, довірившись адвокатові; -не гаючи часу, новий претендент подав позов у суд про визнання його прав на цю квартиру, а [PERSON] та її родина залишились ошуканими. Позивач наголошує на тому, що інформація, яка поширена відповідачем про начеб то вчинення ним шахрайських дій з метою заволодіння належним [PERSON] майном фактично є твердженням про його причетність до кримінальних правопорушень і порушує принцип презумпції невинуватості. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить: 1.Визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права інформацію, поширену відповідачами: [INFO] о 12.49 на веб-сайті: https://viktorkravetskiev.wixsite.com Газети "СТОЛИЧНИЙ БіЗНЕС" за адресою в мережі Інтернет: [INFO]; [INFO] на сайті соціальної мережі: https://www.facebook.com за адресами в мережі Інтернет: [INFO]; [INFO], на яких було розміщено фото позивача та статтю під назвою: «[INFO]», зазначивши в резолютивній частині рішення повний зміст статті, що містить недостовірну інформацію; 2.Визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права інформацію, поширену відповідачами: [INFO] на веб-сайті: https://viktorkravetskiev.wixsite.com Газети "СТОЛИЧНИЙ БіЗНЕС" за адресою в мережі Інтернет: [INFO]; [INFO] на сайті соціальної мережі: https://www.facebook.com за адресою в мережі Інтернет: [INFO]; [INFO]; 3.Визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права інформацію, розміщену відповідачами [INFO] на інтернет сайті відеохостингу YouTube: https://www.youtube.com за адресами в мережі Інтернет: [INFO]; [INFO], де відповідачами розміщено матеріал щодо нього з заголовком: ««[INFO]», під яким знаходиться його фото та напис: «[INFO]» з долученням витягів з відеоматеріалом загальною тривалістю 7 хв. 14 сек. 4. Зобов`язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати зазначену вище недостовірну інформацію, поширену про нього у статті Газети «СТОЛИЧНИЙ БіЗНЕС» під назвою: «[INFO]», та в розміщеному на каналі youtube відео з назвою ««[INFO]», шляхом розміщення на зазначених вище сайтах вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування». Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 20.05.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 20.05.2019 відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 14.08.2019 дану цивільну справу направлено до Деснянського районного суду м.Києва для розгляду за підсудністю. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Саламон О.Б. 01.10.2019 Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2019 цивільну справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.12.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо позову, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача - газети «Столичний бізнес» в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомлено, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 12,76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено. [INFO] о 12.49 на веб-сайті: https://viktorkravetskiev.wixsite.com Газети "СТОЛИЧНИЙ БіЗНЕС" за адресою в мережі Інтернет: [INFO]; та [INFO] року на сайті соціальної мережі: https://www.facebook.com за адресами в мережі Інтернет: [INFO]; [INFO], було розміщено фото позивача та статтю під назвою: «[INFO]». Крім того, [INFO] на веб-сайті: https://viktorkravetskiev.wixsite.com Газети "СТОЛИЧНИЙ БіЗНЕС" за адресою в мережі Інтернет: [INFO]; та [INFO] року на сайті соціальної мережі: https://www.facebook.com за адресою в мережі Інтернет: [INFO]; [INFO] було розміщено публікації відносно позивача аналогічного змісту. Також, [INFO] на інтернет сайті відеохостингу YouTube: https://www.youtube.com за адресами в мережі Інтернет:[INFO]; [INFO], відповідачами розміщено матеріал щодо позивача з заголовком: ««[INFO]», під яким знаходиться його фото та напис: «[INFO]» з долученням витягів з відеоматеріалом загальною тривалістю 7 хв. 14 сек. До правовідносин, які виникли між сторонами, належить застосувати положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», а також, враховуючи положення статті 9 Конституції України, при вирішенні спору по даній справі необхідно враховувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини, роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України). Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Виходячи зі змісту ст. 277 ЦК України сторона позивача повинна довести факт поширення інформації, а також те, що вона є негативною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію. Сторона відповідача, в свою чергу, повинна довести, що поширена інформація є достовірною. Позивач має право подати суду докази невідповідності дійсності відомостей, розповсюджених відповідачем. Таким чином, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У відповідності до рекомендацій, викладених в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі по тексту Постанови), негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. п.3 Постанови передбачено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст. 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений г.3, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (ст.277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (ст.278ЦК) тощо. Згідно з ч.ч.5,6 п.15 цієї Постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Частина 1 ст. 299 ЦК України закріплює особисте немайнове право фізичної особи на недоторканість ділової репутації. Особистість даного права полягає насамперед у особливості блага, яке складає його об'єкт. Під поняттям «ділова репутація» як особистого немайнового блага слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило, в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. У відповідних положеннях Конституції України передбачено: кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (стаття 32). Згідно зі ст. 1 Закону України "Про телекомунікації" Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про інформацію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, інформація яка поширюються через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відтак є засобом масової інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Крім того, ЄСПЛ здійснює такий захист відповідно до закріплених у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод положень про те, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (рішення ЄСПЛ у справах «Лопес Остра проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, заява № 16798/90, «Геттон та інші проти Сполученого Королівства» від 02 жовтня 2001 року, заява № 36022/97, «Гримковська проти України» від 21 липня 2011 року, заява № 38182/03). Право людини на безпечне навколишнє природне довкілля являє собою можливість знаходитись/проживати в навколишньому природному середовищі, яке не заподіює шкоди її здоров`ю і життю, а у випадку порушення цього права -вимагати його захисту у встановленому законодавством порядку. Таке визначення охоплює всі основні ознаки цього суб`єктивного права: по-перше, право проживання в сприятливому навколишньому природному середовищі, безпечному для здоров`я і життя людини; по-друге, право вимагати усунення різних перешкод при здійсненні цього права у встановленому законодавством порядку; по-третє, право на звертання у відповідні органи за захистом порушеного права з метою його поновлення (відновлення); по-четверте, здійснення захисту порушеного права шляхом установлення державою певних правових гарантій. Засоби масової інформації висвітлюючи події, що мають значний суспільний інтерес і стосуються прав і обов`язків широкого кола громадян, зокрема, щодо безпечності навколишнього природного середовища, життя і здоров`я людей, можуть не тільки висвітлювати обставини певної події, але й виражати допустиму критику осіб, які в силу закону, компетенції, обов`язків або повноважень можуть впливати на забезпечення дотримання прав громадян та усунути негативні наслідки тої чи іншої події. У рішенні ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15 жовтня 2010 року в підпункті «g» пункту 46 суд зазначив про те, що преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, а і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій (рішення у справі «Перна проти Італії» ( 980_051 ) (Perna v. Italy) [ВП], заява N 48898/99, п. 39, від 06 травня 2003 року, з подальшими посиланнями). Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» (980_247); рішення у справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» від 25 червня 1992 року, Series A, no. 239; рішення у справі «Джерсільд проти Данії»). Аналізуючи зміст спірних публікацій, суд приходить до висновку про те, що характер оспорюваної інформації, яка викладена у них, є висвітленням ходу розгляду майнового спору за участі [PERSON], в розгляді якого безпосередньо приймав участь і позивач. В статті викладається суб`єктивна думка автора щодо подій, повідомляється і про звернення до правоохоронних органів, при цьому в статті не міститься інформації, яка б надавала підстави для висновку про те, що поширення зазначеної інформації порушує особисті немайнові права позивача. Судом враховується і те, що допитані в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини, викладені у статті. За наслідком даних дій [PERSON], рішенням дисциплінарної палати КДКА Житомирської області від 27.10.2019 адвоката [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом зупинення адвокатської діяльності строком на три місяці. Відтак, у даній справі кореспондент висвітлив факт наявності майнового спору щодо нерухомого майна, в якому приймав участь позивач, що підтверджується судовими рішеннями, зверненнями до правоохоронних органів тощо. Отже, інформація, викладена у цих публікаціях, насамперед звертає увагу суспільства та відповідних органів до ситуації, що сталася, а тому інформація відповідає межам допустимої критики у цих правовідносинах і спрямована на захист фундаментальних конституційно-конвенційних прав широкого кола осіб, які превалюють над правом громадянина на спростування недостовірної інформації. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] Крім того, суд звертає увагу на те, що з урахуванням вищенаведених норм визнанню такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію, а також спростуванню підлягають конкретні вислови (речення, частина тексту тощо). Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що відповідач [PERSON] як засновник (власник) та головний редактор Інформаційно-рекламної газети «Столичний бізнес» і сайту «Інтернет-додаток до газети «Столичний бізнес» у мережі Інтернет поширив про нього недостовірну інформацію, яка принижує його честь, гідність і ділову репутацію. В той же час, як вбачається з самих позовних вимог, позивач просить визнати недостовірними та такими, що порушують його немайнові права, спірні публікації в цілому, при цьому визнаючи, що певні події, відображені у них, мали місце в дійсності. Під час судового розгляду було детально досліджено вказану статтю, однак встановити яка конкретно інформація на думку позивача не відповідає дійсності, встановити не вдалося. Зокрема, в судових засіданнях, на запитання позивачу, які речення, висловлювання чи конкретні абзаци в статті під назвою «[INFO]» є недостовірними, останній обмежився загальною фразою «вся стаття». Відтак, з урахуванням змісту позовних вимог, їх задоволення також не є можливим. Також, оцінюючи спірні правовідносини, суд враховує висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 14 червня 2020 року у справі № 761/7719/18 (провадження № 61-3311св20), в якій розглядалося питання про захист честі, гідності та ділової репутації щодо спростування інформації, розміщеної у статті в мережі Інтернет. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм,суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Інші доводи позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed