Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 27 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №DNL0AE00001209, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 19 752,87 доларів США на термін до 26.11.2012. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 27 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №DNL0AE00001209, відповідно до умов якого останній поручився за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань по кредитному договору. Позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим станом на 20 лютого 2015 року виникла заборгованість в розмірі 51652,54 доларів США, що еквівалентно 1438523,35 грн., яку позивач, а також судові витрати просив стягнути з відповідачів солідарно. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року позовні вимоги ПАТ БК «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»: -пеню за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитним договором № DNL0AE00001209 dsl 27/11/2007 у розмірі 274800 гривень; -судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2748 гривень; усього стягнуто 277548 (двісті сімдесят сім тисяч п'ятсот сорок вісім) гривень. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2015 року усунуто описку в вищевказаному рішенні щодо зазначення номеру кредитного договору в резолютивній його частині. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитом, зокрема за тілом, відсотками, комісії та відмови в стягненні решти нарахованої банком пені, ПАТ КБ ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у стягненні тіла, відсотків, комісії та штрафів та зменшення пені та просить ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення таких позовних вимог. У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Оскільки рішення суду в задоволеній частині апелянтом не оскаржується, апеляційним судом в цій частині - не переглядається. Що ж стосується рішення суду в оскаржуваній частині, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог Позивача щодо стягнення заборгованості за кредитом, зокрема за тілом, відсотками, комісії та, відповідно, зміні в частині визначення загального розміру стягнутих коштів та судових витрат, відповідно до ст.309 ЦПК України, з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не в повній мірі. Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27.11.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №DNL0AE00001209, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 19 752,87 доларів США на термін до 26.11.2012. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 27 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №DNL0AE00001209, відповідно до умов якого останній поручився за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань по кредитному договору. З розрахунку заборгованості на а.с.3-5 вбачається факт порушення та невиконання відповідачем-1 умов кредитного договору та наявність заборгованості за кредитом, відсотками, комісіями та штрафних санкцій, пені, станом на 20.02.2015 в розмірі 51652,54 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 12650,42 доларів США; заборгованість по відсоткам - 3165,68 доларів США; 890,40 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 32477,85 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору - 8,98 доларів США - штраф (фіксована частина); 2459,22 доларів США - штраф (процентна складова). Отже, факт невиконання відповідачем умов кредитного договору доведений і розмір заборгованості за кредитним договором є встановленим. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, штрафами та комісії, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск строку звернення з даними вимогами до суду. Однак апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду виходячи з наступного. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч. 1 ст. 259 ЦК України: позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно п. 4.5 Кредитного договору DNL0AE00001209 від 27.11.2007 року: "Терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 (п'ять)років". Таким чином, відповідно п. 4.5 договору, сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної даності стосовно стягнення заборгованості за кредитом до 5 років, що не заборонено ст. 259 ЦК України. Стаття 260 ЦК України встановлює, що "позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу". Відповідно ст. 253 ЦК України "Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок". За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до п. 17.1 кредитного договору, дата погашення кредиту 26.11.2012 року. Таким чином, відповідно ст. 253, ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг п'ятирічного строку позовної давності починається саме з 27.11.2012 року. Згідно ст. 254 ЦК України строк позовної давності щодо звернення Позивачем до суду з позовом про стягнення заборгованості з Відповідача спливає лише 27.11.2017року. Однак, місцевим судом вказані обставини справи не взяв до уваги, та не визначив початок перебігу позовної давності про стягнення заборгованості за кредитом. Кредитний договір укладений 27.11.2007 року, кінцева дата погашення кредиту - 26.11.2012 року. Позивач звернувся до суду із даним позовом 02.04.2015 року, тобто позивач пред'явив позов без пропуску строку давності, встановленої за домовленістю сторін кредитним договором і права позивача мають бути захищені, чим спростовується помилковий висновок районного суду, про пропуск строків позовної давності позивачем при зверненні до суду. З врахуванням вищевикладеного, судом першої інстанцій порушено норми матеріального права, оскільки: - застосував закон, який не підлягав застосуванню, а саме: ст. 258 ЦК України, та в свою чергу не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме: ч. 1 ст. 259 ЦК України. Вирішуючи спір в частині вимог щодо стягнення заборгованості за основним боргом, апеляційний суд керується приписами ст. 526, 527, 612, ч.2 ст.625, 1054 ЦК України, відповідно до яких Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних простроченої суми, якщо інший розмір процентів встановлений договором або законом. Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Колегія суддів, на підставі викладеного, та виходячи з того, що позичальник [PERSON] за спірним кредитним договором належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилася заборгованість за кредитним договором, приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги Банку щодо стягненню з боржника та поручителя на користь кредитора заборгованість за кредитом, відсотками та комісії за кредитним договором №DNL0AE00001209 від 27.11.2007 року станом на 20.02.2015 року, яка складається з: -заборгованість за кредитом 12650,42 доларів США; - заборгованість за відсотками 3165,68 доларів США; - заборгованість по комісії за користування кредитом 890,40 доларів США, Розрахунок суми заборгованості наявний в матеріалах справи. У вищезазначеному розрахунку заборгованості, крім загальної суми заборгованості, зазначаються: періоди здійснення погашення заборгованості за Кредитним договором; періоди та на яку суму зменшувалось сальдо за кредитом (тіло кредиту); період виникнення прострочення за тілом кредиту та її розмір; загальна заборгованість за тілом та відсотками, розрахунок заборгованості відповідає ст.57, ч.1 ст.58, ч.1 ст. 64 ЦПК України, а тому посилання Відповідача-1, що позивачем не було надано обґрунтованих доказів того, що відповідачем не виконуються умови кредитного договору - не відповідає дійсності. Посилання апеляційної скарги на обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення штрафів з боржника та поручителя за неналежне виконання умов договору - є безпідставними, з огляду на наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, ч.4-5 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковою для всіх судів. Що стосується рішення суду в частині визначення розміру стягнутої пені, апеляційний суд зазначає наступне. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу. При цьому зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача, однак у останньому випадку відповідач, що звертається із клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого банком, несплачений кредит на момент звернення банку до суду складав 12650,42 доларів США., прострочені відсотки - 3165,68 доларів США, а пеню було нараховано у розмірі 32477,85 долари США. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо значного перевищення розміру неустойки над розміром боргового зобов'язання, та вважає обґрунтованим та таким, що відповідає нормам закону застосування до спірних правовідносин норми ч.3 ст.551 ЦК України, якою суд 1 інстанції зменшив розмір нарахованої пені до 274800 грн. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо правомірності зменшення розміру стягнутої пені, оскільки, в основному, зводяться лише до цитування і особистого тлумачення норм діючого законодавства та переоцінки доказів по справі, хоча згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції. Таким чином, судом 1 інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи та невірно застосовано норми матеріального права, а тому, згідно ст. 309 ЦПК України, рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитом,заборгованості по відсоткам та заборгованості по комісії за користування кредитом, та відповідно, зміні в частині визначення загального обсягу стягнутих коштів та розміру стягнутих згідно вимог ст.88 ЦПК судових витрат.

Outcome: partial