Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. На обґрунтування вимог зазначила, що за життя батько [PERSON], який помер [INFO] року, склав на її користь заповіт на належний йому на праві власності жилий будинок в с.Михайлівка Снігурівського району Миколаївської області. Проживаючи у помешканні разом з батьками з 1996 року, фактично вступила у володіння спадковим майном. За нотаріальним посвідченням спадкових прав звернулася після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Нотаріус не прийняла до уваги заповіт, датований 19 січня 1995 року, посвідчила її та відповідача спадкові права на об"єкт нерухомості у рівних частках як за спадкоємцями по закону після смерті матері [PERSON] Позивачка просила визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 20 грудня 2007 року на її та відповідача ім"я на 1/2 частку за кожним житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями по [ADDRESS] і визнати за нею право власності загалом на 3/4 частки об"єкту нерухомості. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. [PERSON] пояснила, що разом з батьками проживала у с.Михайлівка з 1996 року через сімейні обставини. Про заповіт батька їй було відомо. За його смерті спадкові права не посвідчила, бо не хотіла турбувати матір. Після смерті останньої, вона та відповідач у встановлений шестимісячний строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом. Нотаріус вказала на відсутність підстав спадкування нею після смерті батька, оскільки спадщина після була прийнята лише дружиною за фактичного володіння спадковим майном. Через юридичну необізнанність нотаріальну дію не оспорювала. Про порушення спадкових прав їй стало відомо у лютому 2015 року з консультації юриста. Відповідач позовні вимоги не визнав. Показав, що позивачка не приймала спадщину після смерті батька, оскільки заяви про прийняття спадщини не подавала і фактично у володіння спадковим майном не вступала. На час смерті батько [PERSON] з ним проживала дружина [PERSON], їхня матір. [PERSON] мешкала у м.Херсон і працювала у ВАТ "Електромаш". Спірний житловий будинок успадкувала мати за наступного фактичного володіння майном. Після її смерті, на об"єкт нерухомості за сторонами було посвідчено спадкове право за законом. Третя особа у задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки вчинення нотаріальної дії провадилося у відповідності до норм чинного законодавства. Заслухавши учасників процесу, дослідивши представлені докази, суд встанови наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19 січня 1995 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів належне йому на праві особистої власності домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS], своїй дочці [PERSON] Заповіт посвідчено секретарем виконкому Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, реєстровий №20 (а.с.10). Право власності на об"єкт нерухомості підтверджувалося свідоцтвом, виданим 22 серпня 1992 року на підставі рішення Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області №63 від 14.02.1990 року (а.с.108). [INFO] року [PERSON] помер за місцем проживання в с.Михайлівка Снігурівського району Миколаївської області. Запис за №8 у книзі реєстрації актів про смерть проведено у Олександрівській сільській раді Снігурівського району Миколаївської області 18.03.1997 року і видано свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.13). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася як вбачається з витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи) - а.с.112-120. Спадщину за законом після смерті чоловіка, фактично вступивши у володіння спадковим майном, прийняла його дружина [PERSON] Шлюб було посвідчено у Олександрівському сільРАГСі Снігурівського району Миколаївської області, за актовим записом №15 від 26 вересня 1959 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.88). [PERSON] померла [INFO] року. Запис про смерть вчинено в книзі реєстрації відповідних актів 28.09.1998 року за №19, місце реєстрації: Олександрівська сільська рада Снігурівського району Миколаївської області(а.с.87). Як вбачається з довідок, виданих Олександрівською сільською радою у 1999 році за №№393,394, подружжя на час своєї смерті постійно проживали у с.Михайлівка Снігурівського району Миколаївської області (а.с.99,100). 23 жовтня 1998 року та 19 лютого 1999 року позивачка і відповідач подали письмові заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON], вказавши, що до складу спадщини входить жилий будинок з госпбудівлями та земельною ділянко в с.Михайлівка Снігурівського району, який належав її чоловіку [PERSON], після смерті якого вона прийняла спадщину (а.с.83-84). Ступінь родинних відносин підтверджено свідоцтвами про народження спадкоємців та свідоцтвами про одруження позивачки як підстави зміни прізвища (а.с.89-92). 20 грудня 2007 року державний нотаріус Снігурівської державної нотаріальної контори видала свідоцтва, реєстрові номери №1-2282 і 1-2285, якими посвідчила, що на підставі ст.1261 ЦК України, спадкоємцями кожен на 1/2 частки майна [PERSON] є її син [PERSON] і донька [PERSON] Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, який розташований за адресою: [ADDRESS], що належав чоловіку померлої [PERSON], яка прийняла спадщину за законом, але не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до ст.ст.524,529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст.ст.549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст.ст.528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Згідно правової позиції,висловленої Верховним Судом України в постанові від 6 лютого 2013 року в справі №6-167цс12, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. За п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом №18/5 від 14.06.1994, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.07.1994 року за №152/361 (чинної до 2004 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини, запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. За судового розгляду, суд не встановив будь-яких дій, які б свідчили про прийняття позивачкою спадщини за заповітом, що, виходячи зі змісту ч.2 ст.553 ЦК УРСР, є відмовою від спадщини за заповітом. Суд не приймає до уваги показань заявлених свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що позивачка проживала у с.Михайлівка з 1996 року постійно, оскільки вони точно вказавши період проживання [PERSON], не могли пояснити суду з чим вони пов"язують вказані дати, не змогли назвати роки смерті батьків сторін у справі та дати, пов"язані з їх власним життям. [PERSON] показала, що особисто може засвідчити факт постійного проживання у с.Михайлівка позивачки з 2010 року, з дати обрання свідка на посаду сільського голови. Представлений суду акт про те, що [PERSON] проживала з батьками з вересня 1996 року був складений депутатом [PERSON] лише у квітні 2015 року і на ньому вона лише посвідчила справжність підпису депутата сільської ради. Документальні підтвердження факту проживання позивачки у зазначеному населеному пункті і у вказаний період відсутні. Тоді як, згідно повідомлення УПФ України у м.Херсоні від 26.10.2015 року за вих.№27732/02 [PERSON] за записами в трудовій книжці з 1996 по 1999 роки працювала на ВАТ "Електромаш", який був їй зарахований у загальний трудовий стаж. За обліковими даними від ПАО "Електромаш" від 02.11.2015 року за вих.№53/149 позивачка у період з вересня 1996 року по березень 1997 року щомісячно мала робочі дні (1997 рік:січень-9 роб. днів, лютий-12 роб. днів, березень-13 роб. днів). Після смерті матері [PERSON] воля обох сторін як спадкоємців знайшла своє вираження в поданих ними до нотаріальної контори заявах про прийняття спадщини за законом, у тому числі і щодо спірного об"єкту нерухомості. На підставі викладеного, суд приходить висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог та ухвалює про залишення їх без задоволення.

Outcome: dismissed