Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], якою просило стягнути з неї на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» заборгованість у розмірі 50968 гривень 36 копійок за кредитним договором № 500357295 від 28 березня 2013 року, яка складається з наступного: 28841 гривня 66 копійок - заборгованість за кредитом; 2 гривні 95 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16623 гривні 75 копійок - заборгованість по комісії; 5500 гривень сума штрафу. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 11 березня 2016 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача подав клопотання, в якому просив розглянути справу без участі представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача, просив справу розглянути без його участі та участі відповідача. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" та відповідачем був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту, а тому цей банк набув права кредитора у зобов`язанні відповідача щодо повернення отриманого кредиту, сплати процентів за його користування, комісійної винагороди у строки, встановлені договором. Але оскільки позивач отримав права вимоги у банку на підставі договору факторингу, то саме позивач має право вимоги уплати відповідачем боргу через суд, що утворився у зв`язку із невиконанням відповідачем свого зобов`язання, у тому числі і сплату штрафу. Позиція відповідача полягала у тому, що обов`язок здійснити платіж позивачу у неї не настав, оскільки позивач в супереч положенням частини 1 статті 1082 Цивільного кодексу України не вручив їй письмове повідомлення про відступлення йому права грошової вимоги банком. Також, в силу положень статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", підстави для стягнення з неї штрафу взагалі відсутні. До того ж є рішення третейського суду у спорі між тими ж сторонами, про той самий предмет, і з тих самих підстав, а у таких випадках стаття 205 Цивільного процесуального кодексу України передбачає необхідність закриття провадження у справі. У зв`язку із цим, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Двадцять восьмого березня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) та [PERSON] (індивідуальний податковий номер [NUMBER]), було укладено кредитний договір № 500357295 (а.с.6-10,11-12). На підставі вказаного договору, 02 квітня 2013 року, [PERSON] отримала кредит у розмірі 46500 гривень, шляхом зарахування зазначеної суми на її поточний рахунок № [NUMBER] (а.с.57 - зворотній бік). Тридцятого вересня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (код ЄДРПОУ: 35945570) та публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ: 23494714) уклали Договір факторингу (а.с.16-18,23-33). Восьмого грудня 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» (код ЄДРПОУ: 35945570) та публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ: 23494714) уклали додаткову угоду № 2 до договору факторингу від 30 вересня 2014 року (а.с. 19). На підставі вказаного договору та додаткової угоди публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», підписавши акт прийому передачі прав вимоги з товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп», відступив останньому свої права грошової вимоги за кредитним договором № 500357295 від 28 березня 2013 року, що був укладений між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON]. При цьому відступив як наявні права грошової вимоги (на загальну суму 40352 гривні 45 копійок), так і ті, що можуть виникнути у майбутньому (а.с.16-22,56-57). Двадцять третього листопада 2015 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» направило на адресу [PERSON] вимогу, в якій по суті, міститься повідомлення про відступлення публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» товариству з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» прав вимоги до неї за кредитним договором № 500357295 від 28 березня 2013 року та заміну первісного кредитора на нового - товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп». При цьому, повідомляється про реквізити банківського рахунку нового кредитора та обсяг боргу, який слід сплатити (а.с.14-15). Суд погоджується з доводами представника відповідача в тій частині, що наданий суду фіскальний чек та копія вимоги позивача не являються доказами вручення вимоги відповідачу. Проте суд не погоджується із тим що названі докази, у сукупності з фактом укладення договору факторингу, за яким позивач придбав право грошової вимоги до відповідача, не дають підстав вважати, що позивач надіслав на адресу відповідача саме додану ним вимогу. Суд вважає, що встановлені вище обставини у їх сукупності, свідчать про те, що необхідності направляти будь-які інші документи, окрім наданої позивачем копії вимоги, позивач не мав. А сам відповідач не надав суду будь-яких документів, які б підтверджували направлення на його адресу іншого документу, ніж наданий позивачем. При цьому суд бере до уваги і те, що адреса на яку була направлена вимога позивача співпадає з адресою місця проживання відповідача, яку вона вказала при укладенні кредитного договору (а.с.6,10,11-12). Разом з цим судом встановлено, що рішенням від 27 листопада 2014 року постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації "Всеукраїнський фінансовий союз", з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" стягнуто заборгованість за кредитним договором №500357295 від 28 березня 2013 року, у сумі 35236 гривень 61 копійка, з яких: 28841 гривня 66 копійок - це борг за кредитом, 1 гривня 20 копійок - це борг по процентах, 6 393 гривні 75 копійок - це борг по комісії, а також витрати по сплаті третейського збору в сумі 400 гривень (а.с.54-55). Шістнадцятого грудня 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Дата Майнінг Груп" звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 500357295 від 28 березня 2013 року, яка станом на 27 листопада 2015 року складається з наступного: 28841 гривня 66 копійок - заборгованість за кредитом; 2 гривні 95 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16623 гривні 75 копійок - заборгованість по комісії; 5500 гривень сума штрафу (а.с.2-4). Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" та [PERSON] виникли цивільні (зокрема, зобов'язальні) правовідносини у сфері кредитування, в яких банк виступив кредитором, а [PERSON] - боржником. Разом з цим судом встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» у вказаних правовідносинах вважає себе новим кредитором, якому належить право вимоги уплати боргу, що виник на підставі кредитного договору до відповідача, через відступлення йому цього права первісним кредитором: публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк". І як новий кредитор, товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» пред'явив до суду матеріально-правову вимогу про стягнення боргу до боржника. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Пункт 1 частини 1 статті 92 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, а також основні обов'язки визначаються виключно законами України. Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1054 Цивільного Кодексу України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами. Поряд з цим, зважаючи на положення частини другої статті 1056 Цивільного кодексу України, кредитним договором повинні бути врегульовані питання розміру процентів та порядок їх сплати. Двадцять восьмого березня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON], було укладено саме договір про надання споживчого кредиту № 500357295 (а.с.6-10,11,12), за яким публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» взяло на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит у розмірі 46500 гривень, шляхом безготівкового перерахування коштів на її рахунок, а [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування та комісійну винагороду банку за управління кредитом на умовах визначених договором (а.с.6-10). Факт належного виконання банком свого зобов'язання підтверджується меморіальним ордером № 8V1K6EQRRL від 02 квітня 2013 року (а.с.57 - зворотній бік), а тому банк отримав право грошової вимоги виконання [PERSON], як боржником, свого грошового зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та комісійної винагороди. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Банк та [PERSON] умовами договору про надання споживчого кредиту встановили, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у строк до 02 квітня 2015 року, сплатити проценти виходячи з розміру 0,01% річних та комісійну винагороду банку за управління кредитом в розмірі 2,75 % від суми кредиту, шляхом сплати щомісячно рівними частинами відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 договору (а.с.6-10). Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). З огляду на розрахунок заборгованості за кредитним договором, що здійснений банком, але який враховує сплачені грошові кошти відповідачем, проти чого відповідач і не заперечував, останній своє зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії належним чином не виконав. У зв`язку з чим, станом на 08 грудня 2014 року розмір боргу [PERSON] склав 40352 гривні 45 копійок, з яких: 28841 гривня 66 копійок - це заборгованість по кредиту; 2 гривні 04 копійки - заборгованість по сплаті процентів; 11508 гривень 75 копійок - заборгованість по комісії (а.с.13). У зв`язку із цим та відсутністю у матеріалах справи належних, достовірних та допустимих доказів зворотнього, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем [PERSON], як боржником, взятого на себе грошового зобов'язання за кредитним договором № 500357295 від 28 березня 2013 року, а тому доведеним факт наявності у Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», як кредитора у цьому грошовому зобов'язанні, станом на 08 грудня 2014 року, права грошової вимоги до [PERSON] щодо сплати нею боргу у вказаному вище розмірі. При цьому, саме Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк», станом на 08 грудня 2014 року належала уся сукупність прав кредитора у вказаному зобов'язанні [PERSON] (у тому числі не тільки наявні права вимоги на суму 40352 гривні 45 копійок, а й умовні права та ті права, що можуть виникнути в майбутньому, зокрема і щодо уплати штрафу). З огляду на положення пункту першого частини першої статті 512 та частини першої статті 515 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), крім тих зобов'язань, що нерозривно пов'язані з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Тому, оскільки за своєю правовою природою зобов'язання, які виникають з договорів про надання споживчого кредиту, не є такими, що нерозривно пов'язані з особою кредитора, у таких зобов'язаннях кредитор може бути замінений іншою особою. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Поряд з цим, згідно з статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, одним із видів правочинів, на підставі якого може бути змінено кредитора у зобов'язанні є договір факторингу, на підставі якого новому кредитору можуть бути передані як наявні права вимоги, так і ті права, що виникнуть у майбутньому. Судом встановлено, що 30 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» та товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» уклали Договір факторингу. А 08 грудня 2014 року між ними була укладена додаткова угода № 2 до договору факторингу від 30 вересня 2014 року (а.с.16-18,19). На підставі вказаного договору та додаткової угоди, публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», підписавши акт прийому передачі прав вимоги з товариством з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп», відступив останньому свої права грошової вимоги за кредитним договором № 500357295 від 28 березня 2013 року, що був укладений між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON]. При цьому відступив як наявні права грошової вимоги (на загальну суму 40352 гривні 45 копійок), так і ті, що можуть виникнути у майбутньому (а.с.16-22,56-57). Суд розглядає підписаний банком та позивачем додаток №2 до договору факторингу, як акт прийому - передачі прав вимоги до [PERSON] (а.с.20-22), оскільки за своєю формою та змістом він відповідає зразку затвердженому сторонами договору факторингу (а.с.56-57). Та з урахуванням положень пунктів 1.1,1.2,1.3.,4.4.1. договору факторингу та додатку 2 і додаткової угоди до договору факторингу (а.с.16-18,19,57). Таким чином, саме 08 грудня 2014 року, відбулась заміна кредитора у зобов'язанні [PERSON]. Відповідно, новим кредитором у зобов'язанні стало товариство з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп», оскільки набуло усіх прав кредитора, у тому числі право вимоги уплати боргу у розмірі 40352 гривні 45 копійок, який, з огляду на розрахунок, складається з: 28841 гривня 66 копійок - це заборгованість по кредиту; 2 гривні 04 копійки - заборгованість по сплаті процентів; 11508 гривень 75 копійок - заборгованість по комісії (а.с.20-22,13). Суд погоджується з доводами представника відповідача, що в силу буквального тлумачення положень частини 1 статті 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Однак, вказані нормативні положення слід застосовувати не буквально, а у взаємозв`язку із загальними положеннями інституту заміни кредитора у зобов`язанні, які унормовані у статтях 512-519 Цивільного кодексу України. Зокрема, частина 2 статті 516 названого кодексу передбачає, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. А частина 2 статті 517 цього ж кодексу встановлює, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. При цьому, застосовуючи вказані норми матеріального закону суд бере до уваги висновок Верховного Суду України, наданий ним у постанові від 23 вересня 2015 року (справа №6-979цс15), зокрема про те, що за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі. А тут суд констатує що у справі, яка розглядається, відповідач не надав суду будь-яких доказів сплати встановленої судом заборгованості або новому, або старому кредитору після відступлення прав за договором факторингу, тобто після 08 грудня 2014 року. Таким чином, заборгованість підлягає стягненню з [PERSON] саме на користь позивача, оскільки саме його право вимоги уплати боргу, як нового кредитора порушується, і порушується саме відповідачем. При цьому суд констатує, що за період з 08 грудня 2014 року по 27 листопада 2015 року, борг, який має право вимагати сплатити позивач, як новий кредитор, збільшився. Зокрема, у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань по сплаті чергових щомісячних платежів за кредитним договором у вигляді частки кредиту, процентів за його користування та комісії (а.с.6-10), а також несплатою коштів в рахунок погашення боргу, що виник раніше, загальна сума заборгованості, станом на 27 листопада 2015 року збільшилась. І склала 45468 гривень 36 копійок, який, з огляду на розрахунок, складається з: 28841 гривня 66 копійок - це заборгованість по кредиту; 2 гривні 95 копійок - заборгованість по сплаті процентів; 16623 гривні 75 копійок - заборгованість по комісії (а.с.20-22,13). А право вимоги уплати таких грошових коштів ґрунтується на тому, що первісний кредитор передав позивачу як новому кредитору не тільки існуючі права вимоги до відповідача як боржника, а й ті права вимоги, що можуть виникнути в майбутньому. Суд вважає юридично серйозними доводи представника відповідача в тій частині, що на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" з відповідача 27 листопада 2014 року вже було присуджено до стягнення рішенням третейського суду заборгованість за цим же договором. І оскільки відбулась заміна цього кредитора у зобов`язанні на нового - позивача, то фактично, таке рішення третейського суду слід розглядати як рішення у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет, і з тих самих підстав, що є підставою для закриття провадження у справі. Надаючи правову оцінку таким доводам представника відповідача, суд виходить з такого. Положеннями пункту 5 частини 1 статті 205 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або повернув справу на новий розгляд до третейського суду, який ухвалив рішення, але розгляд справи у тому самому третейському суді виявився неможливим. З огляду на зміст наведеної норми суд констатує, що не будь-яке рішення третейського суду є підставою для закриття провадження у справі, а у першу чергу таке, що прийняте в межах компетенції третейського суду. Компетенція третейських судів визначена у формулі, що унормована положеннями частини 1 статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року №1701-ІV "Про третейські суди" та передбачає, що третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, окрім вичерпного переліку спорів, що визначені цією ж нормою. А пункт 14 цієї ж норми, який застосовується з 12 березня 2011 року, передбачає справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), як виняток. Тобто, з 12 березня 2011 року спори, що стосуються захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) знаходяться за межами компетенції третейських судів. Застосовуючи вказану норму матеріального права, суд бере до уваги висновок Верховного Суду України, наданий ним у постанові від 04 листопада 2015 року (справа №6-2074цс15), зокрема про те, що наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту. Отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів не поширюється на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач. Таким чином, надане відповідачем рішення від 27 листопада 2014 року постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації "Всеукраїнський фінансовий союз", про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованості за кредитним договором №500357295 від 28 березня 2013 року (а.с.54-55), суд не може прийняти як підставу для закриття провадження у справі, оскільки це рішення прийняте третейським судом за межами його компетенції. Відповідно до положень частини першої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до положень частини першої статті 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, кредитним договором №500357295 від 28 березня 2013 року встановлено, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, сплатити банку штраф у розмірі 200 гривень за перший прострочений платіж, та 500 гривень за кожний наступний прострочений поспіль платіж, якщо сума кредиту від 20000 до 50000 гривень (пункт 13 розділу 2 кредитного договору). Із договору вбачається, що сума кредиту складає 46500 гривень, а із розрахунку заборгованості [PERSON] вбачається, що починаючи з лютого 2014 року, вона перестала виконувати свої зобов`язання взагалі. Тому позивач, маючи право на нарахування і штрафів, правомірно нарахував штраф перший раз у розмірі 200 гривень, а потім кожного разу по 500 гривень за кожний прострочений поспіль платіж (а.с.13). Проте, перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді штрафу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 02 грудня 2015 року, місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. А відповідач, починаючи з 13 вересня 2005 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання та постійно проживає (а.с.47,49). Зважаючи на викладене, суд вважає що присудженню на користь позивача підлягає тільки та частина штрафу, яка нарахована за невиконання позивачем зобов`язань до 14 квітня 2014 року, а за розрахунками позивача ця сума складає 700 гривень (а.с.13). У стягненні решти штрафу слід відмовити. Присуджуючи до стягнення на користь позивача штраф у розмірі 700 гривень, суд узяв до уваги те, що положеннями пункту 24 розділу 2 кредитного договору, сторони домовились про збільшення строків позовної давності до трьох років, у тому числі щодо штрафів. Таким чином, суд вважає що позивачу слід присудити до стягнення з відповідача на підставі кредитного договору № 500357295 від 28 березня 2013 року, заборгованість, розмір якої, станом на 27 листопада 2015 року складає 46168 гривень 36 копійок, з яких: 28841 гривня 66 копійок - заборгованість за кредитом; 2 гривні 95 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 16623 гривні 75 копійок - заборгованість по комісії; 700 гривень - штраф. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню у присудженому судом розмірі. А у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1218 гривень, суд вважає документально підтвердженими (а.с.5), вони підлягають стягненню на користь позивача пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто у розмірі 1103 гривні 29 копійок.

Outcome: partial