Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд поновити строк звернення до суду з позовною заявою, визнати незаконним наказ відповідача №54 від 16.06.2014 року про звільнення, поновити його на посаді викладача зі сценічної мови, стягнути на його користь з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, допустивши рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати до негайного виконання. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в 2013 році його було прийнято на посаду викладача сценічної мови, за якою він працював по день звільнення 27.06.2014 року та ще місяць після цього. Так, наказом відповідача від 16.06.2014 року №54 його було звільнено з 27.06.2014 року, проте даний наказ не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не містить підстав припинення трудового договору, визначених у КЗпП України, обставини звільнення також не зазначені. Розрахунок в порядку ст..116 КЗпП України з ним не проведено, про існування спірного наказу він дізнався 29.08.2014 року на педагогічній нараді, оскільки ще 26.08.2014 року він здійснював підсумковий контроль студентів у закладі. Позивач та його представник в судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в позові та просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила в ньому відмовити, посилаючись на те, що трудові відносини виникли з позивачем 02.09.2013 року строково по 27.06.2014 року, листом від 14.03.2014 року позивача було сповіщено про закінчення терміну дії трудового договору, підставою звільнення позивача наказом №54 від 16.06.2014 року є закінчення строку дії трудового договору. 25.06.2014 року позивачу було сплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, після спливу строку дії трудового договору позивач не працював і не призначав комісій для погашення академічної заборгованості з предмету "сценічна мова", яку викладав позивач. Крім того, вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без поважних причин, оскільки про звільнення йому було відомо з листа від 14.03.2014 року, якого він отримав 10.04.2014 року, тому просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, позивач працює за основним місцем роботи у Комунальному закладі культури Дніпропетровському драматичному молодіжному театрі "Віримо" Дніпропетровської міської ради провідним майстром сцени /а.с.21/. Наказом відповідача №44 від 27.08.2013 року [PERSON] прийнято на роботу викладачем сценічної мови по сумісництву з 02.09.2013 року по 27.06.2014 року на підставі заяви позивача від 27.08.2013 року /а.с.22-24/. Листом відповідача від 14.03.2014 року №176 позивача сповіщено про закінчення терміну роботи в коледжі за сумісництвом з подальшим звільненням з посади з 30.06.2014 року /а.с.25/. Наказом відповідача №54 від 16.06.2014 року "Про звільнення викладачів-сумісників" з 27.06.2014 року звільнено зокрема позивача /а.с.4-5/. Наказом відповідача №171 від 13.10.2014 року внесено доповнення до наказу №54 від 16.06.2014 року, зазначено підставою звільнення викладачів-сумісників п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України /а.с.27/. Довідкою відповідача №632 від 27.10.2014 року засвідчено факт розрахунків з позивачем при звільненні, виплати компенсації за невикористану відпустку/а.с.28-29/. Дана обставина в судовому засіданні ані позивачем, ані його представником не заперечувалась. Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON], усі вчителі коледжу за сумісництвом приймались на роботу на 1 навчальний рік, та за поясненнями свідка [PERSON], [PERSON] трудова угода переукладалась за заявами вчителів на початку кожного навчального року та являла собою строковий трудовий договір. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно зі ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника підстриємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Наказом відповідача №44 від 27.08.2013 року "[PERSON] прийняти на роботу викладачем сценічної мови по сумісництву з 02.09.2013 року по 27.06.2014 року. Тарифікувати, як маючого н/вищу освіту, пед.стаж 2.00.00 років, пед.нав.320 години, категорія спеціаліст, 8 розряд. Підстава: заява [PERSON] від 27.08.2013 року" /а.с.22-24/. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В судовому засіданні представник позивача зазначав, що наказом про прийом на роботу позивача [PERSON] не ознайомлено, відповідно до його/позивача/ заяви про прийняття на роботу останнього прийнято на роботу безстроково, вважає що наказ про прийняття на роботу незаконний. Позивач зазначив, що наказ про прийняття його роботу він вперше побачив в матеріалах справи. Однак судом не приймаються до уваги зауваження представника позивача щодо незаконності наказу відповідача про прийом на роботу позивача, оскільки під час розгляду справи позивач у відповідності до ст.31 ЦПК України мав можливість збільшити свої позовні вимоги. Як вказує п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до ч.1 ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Установлено, що між сторонами виник строковий трудовий договір, укладений на період навчального 2013-2014 року. Таким чином, зважаючи на те, що строк дії трудового договору був обумовлений як наказом про прийом на роботу, так і фактичним обсягом та характером робіт навчального закладу, суд не знаходить підстав вважати оспорюваний наказ незаконним. У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться у день звільнення, а згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вимоги позивача про поновлення його на посаді викладача зі сценічної мови задоволені бути не можуть за відсутності факту неправомірного звільнення. Окрім цього, в судовому засіданні та наданими доказами підтверджено факт належного розрахунку з позивачем при звільненні, що ним не оспорювалось, тому вимоги позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed