Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кв. 99 в буд. 246а по Салтівському шосе в м. Харкові та зобов'язати Фрунзенський районний відділ ХМУ МВС України в Харківській області, Департамент реєстрації Харківської міської ради зняти [PERSON] з реєстрації за вищевказаною адресою. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28.07.2008 року. Ще до розірвання шлюбу, з 2004 року відповідач проживає за адресою: м. Маріуполь, бул. Шевченка[ADDRESS], з новою родиною. Також, за місцем нового проживання відповідач працевлаштувався, що підтверджує його наміри постійно проживати за вищевказаною адресою. Позивач вказує, що [PERSON] понад один рік без поважної причини відсутній за місцем реєстрації, не сплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню житлового приміщення, проте знятись з реєстрації та зареєструватись за адресою проживання відповідач не бажає, чим порушує порядок реєстрації фізичних осіб. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кв. 99 в буд. 246а по Салтівському шосе в м. Харкові та зняти його з реєстраційного обліку. 16.11.2018 року судом в порядку ч. 6 ст.187 ЦПК України отримано інформацію з Відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.11.018 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 12.12.2018 року до матеріалів справи надійшли пояснення третьої особи - Департаменту реєстрації Харківської міської ради на позовну заяву. 24.01.2019 року до матеріалів справи надійшли пояснення позивача щодо позовних вимог. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року закрито підготовче провадження по справі та цивільну справу призначено до судового розгляду. 19.02.2019 року позивачем подано до матеріалів справи заяву про зміну предмету позову, в якій позивач просила суд визнати за нею право власності на нерухомість - 1/4 частину кв. 99 в буди. 246а по Салтівському шосе в м. Харкові, яка належить [PERSON] Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.02.2019 року відмовлено у прийнятті заяви позивача [PERSON] про зміну предмету позову та повернуто дану заяву заявникові. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку, оскільки відповідач з 2004 року не мешкає в спірній квартирі, не обслуговує частину своєї нерухомості, не оплачує комунальні послуги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються та заяви про розгляд справи без його участі не надав. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Представники третіх осіб Фрунзенського районного відділу ХМУ МВС України в Харківській області та Департаменту реєстрації Харківської міської ради правом на участь в судовому засіданні не скористалися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В поясненнях Департаменту реєстрації Харківської міської ради на позовну заяву, представник Департаменту за довіреністю [PERSON] просила розглянути справу без участі представників третіх осіб та ухвалити рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, вислухавши позивача, свідків, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Фрунзенскього районного суду м. Харкова від 28.07.2008 року. Згідно копії Свідоцтва про право власності на житло від 19.12.1996 року, реєстраційний номер 8-96-72110-Ц, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, квартира, що знаходиться за адресою: м. Харків, Салтівське шосе[ADDRESS], загальною площею 62,4 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданою дільницею № 56 КП "Жилклмсервіс", в квартирі 99 будинку № 246а по Салтівському шосе в м. Харкові зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивач вказує, що з 2004 року [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації, а проживає за адресою: м. Маріуполь, бул. Шевченка[ADDRESS], з новою родиною, проте не знімається з реєстрації за спірною адресою. На підтвердження того, що [PERSON] з 2004 року та на час розгляду справи працює в м. Маріуполь позивачем до матеріалів справи надані відповідні довідки з ПП "ПКФ "Сергеев Техносервіс" від 18.09.2009 року та від 07.11.2018 року. На підтвердження того, що позивач самостійно сплачує комунальні послуги, позивачем долучено до матеріалів справи копії відповідних квитанцій. Згідно з Актом дільниці № 56 КП "Жилкомсервіс" від 09.02.2009 року, [PERSON] з 2004 року не мешкає за адресою: м. Харків, Салтівське шосе[ADDRESS], що підтверджується показами сусідів. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки, підтвердили той факт, що [PERSON] з 2004 року не мешкає за адресою: м. Харків, Салтівське шосе[ADDRESS], його особисті речі за вказаною адресою відсутні, позивач не чинить будь-яких перешкод [PERSON] в користуванні вказаною квартирою. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалась на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад одного року, не сплачує комунальні послуги за користування жилим приміщенням, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. До спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. У силу ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтями\~316,\~321,\~355, Цивільного кодексу України, регулюються правовідносини права власності. Судовим розглядом встановлено, що відповідач [PERSON] є співвласником спірної квартири № 99 в будинку № 246а по Салтівське шосе в м. Харкові на праві спільної сумісної власності. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. З матеріалів справи вбачається, що право власності [PERSON] на частину квартири не припинено. Таким чином, позивач не є одноосібним власником спірної квартири, а є лише співвласником квартири № 99 в будинку № 246а по Салтівському шосе в м. Харкові, частина якої належить відповідачу, а також [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а отже відповідач наділений такими ж правами як і позивач. Стаття 405 Цивільного кодексу України\~(глава 32) регулює правовідносини щодо користування чужим майном, а саме право членів сім'ї власника житла. В даному ж випадку, відповідач [PERSON] також є власником спірної квартири, а не є членом сім'ї власника квартири. \~Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України\~проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Тобто право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2\~підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.34) визначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316-319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі\~статті 391 Цивільного кодексу України\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої\~статті 346 Цивільного кодексу України\~) із зняттям останнього з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач зберігає реєстрацію за вказаною адресою, що в свою чергу призводить до сплати комунальних платежів позивачем за зареєстрованого відповідача. Зі змісту позову вбачається, що позивач просив визнати відповідача такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст.ст.\~71, 72 ЖК УРСР, зазначаючи, що відповідач понад одного року не мешкає без поважних причин в спірній квартирі. Згідно з положеннями ст. ст.\~71,\~72 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Разом з тим, права власника житлового будинку (квартири) визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1\~статті 405 ЦК). Таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення\~статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей\~71,\~72 ЖК УРСР\~застосуванню не підлягають. Враховуючи викладене, відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки є співвласником даної квартири, у зв'язку із чим суд відмовляє в задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням . Вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою є похідною від вимоги щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв'язку із чим також не підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed