Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

Прокурор Тячівського району, в інтересах держави в особі Нижньоапшанської сільської ради звернувся в суд з позовом до Тячівської РДА, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] інспекція сільського господарства в Закарпатській області та третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача управління Держземагенства в Тячівському району Закарпатської області про визнання недійсним і скасування розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації № 357 від 11.06.2012 р., та свідоцтва на право власності на земельну ділянку № 087333. Посилається на те, що цим розпорядженням було затверджено проект із землеустрою та передано у власність земельну ділянку, яка розташована за межами населеного пункту [PERSON], в урочищі "Думбрава", площею 2 га. для ведення особистого селянського господарства з нормативно-грошовою оцінкою 9207.2 грв. [PERSON] затверджено проект із землеустрою та передано у власність земельну ділянку, яка розташована за межами населеного пункту [PERSON], в урочищі "Думбрава", площею 1 га. для ведення особистого селянського господарства з нормативного-грошовою оцінкою 4603.6 грв. [PERSON] затверджено проект із землеустрою та передано у власність земельну ділянку, яка розташована за межами населеного пункту [PERSON], в урочищі "Думбрава", загальною площею 1.9976 га. для ведення особистого селянського господарства з нормативно-грошовою оцінкою 9196.15 га. [PERSON] затверджено проект із землеустрою та передано у власність земельну ділянку, яка розташована за межами населеного пункту [PERSON], в урочищі "Думбрава", площею 0.7534 га. для ведення особистого селянського господарства з нормативно-грошовою оцінкою 3464.35 грв. [PERSON] затверджено проект із землеустрою та передано у власність земельну ділянку, яка розташована за межами населеного пункту [PERSON], в урочищі "Думбрава", загальною площею 2 га. для ведення особистого селянського господарства з нормативно-грошовою оцінкою 1953.77 грв. [PERSON] затверджено проект із землеустрою та передано у власність земельну ділянку, яка розташована за межами населеного пункту [PERSON], в урочищі "Думбрава", загальною площею 2 га. для ведення особистого селянського господарства з нормативно-грошовою оцінкою 9207.2 грв. Вказане розпорядження суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ст. 17 ЗК України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом. Частиною 3 ст. 122 цього ж Кодексу передбачено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах, сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання, ведення водного господарства та будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгів тощо) з урахуванням вимог частини 6 вказаної статті. Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель переданих у приватну власність та земель зазначених в абзацах другому та четвертому вказаного пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні та міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. Також, відповідно до ст. 7 Закону України "Про розмежування земель державної і комунальної власності", який діяв на момент передачі спірних земельних ділянок, при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані обєкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщенні обєкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави. Однак, у ході проведеної прокуратурою району спільно із фахівцями Держсільгоспінспекції перевірки встановлено, що 26.05.2011 р. рішенням 4 сесії 6 скликання Закарпатської обласної ради № 231 розширено межі населеного пункту [PERSON], у звязку з чим вказані земельні ділянки на момент передачі у власність вищевказаним громадянам знаходилися в межах населеного пункту і відносилися до земель комунальної власності. Отже, при виданні Тячівською районною державною адміністрацією, 12.06.2012 р., розпорядження № 357, допущенні грубі порушення вимог ч. 3 ст. 122 та п. 12 Перехідних положень ЗК України, адже райдержадміністрація при виданні вказаного розпорядження, вийшла за межі повноважень, оскільки надання земельних ділянок в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні та міські ради. Підтвердженням незаконності розпорядження є негативні висновки державної інспекції сільського господарства від 11.12.2013 р., рішення 4 сесії 6 скликання Закарпатської обласної ради № 231 від 26.05.2011 р. та картографічні матеріали вказаних земельних ділянок, що знаходяться в межах населеного пункту [PERSON]. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Згідно з ч. 3 ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", розпорядження голови державної адміністрації, що суперечить Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, можуть бути скасовані в судовому порядку. Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До прийняття рішення та видачі свідоцтва на право власності спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності, а отже Тячівська РДА не була наділена чинним законодавством повноваженнями щодо розпорядження нею. В той же час, земельна ділянка вибула із власності територіальної громади всупереч законодавству, що дає підстави для предявлення вимог про витребування її із чужого незаконного володіння. Прокурор у судовому засіданні позов підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позов не визнали. Пояснили, що земельні ділянки на час винесення головою Тячівської РДА оспорюваного розпорядження не були передані Нижньоапшанській сільській раді у передбаченому на той час порядку. Позивачем не надано жодного доказу (документу), яким би підтверджувалось право комунальної власності сільради на передану йому земельну ділянку та не здійснено посилань на жоден документ, яким би таке право підтверджувалось. В період з 26.05. по 06.07.2011 р. діяла ст. 14 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" № 1457-ІV від 05.02.2004 р., якою передбачено, що право комунальної власності на землю посвідчується державним актом, форма якого встановлюється КМУ, а з 07.07.2011 р. цю статтю виключено, у звязку із прийняттям Закону України "Про державний земельний кадастр" № 3613-IV від 07.07.2011 р., яким, а зокрема, пунктом 2 ст. 24 передбачено, що [PERSON] реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним [PERSON] кадастровим реєстратором територіального органу центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в містах Києві та Севастополі, містах республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, районі і пунктом 3 цієї статті визначено, що [PERSON] реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності). В доповнення до цього слід відмітити, що відповідно до ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 01.07.2004 р., документом, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, в т.ч. на земельну ділянку комунальної власності органу місцевого самоврядування. Згідно з п.п. 15 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМ України № 868 від 17.10.2013 р., документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність. У відповідності до п. 41 вказаного Порядку, для проведення державної реєстрації права власності на підставі рішення про передачу обєктів нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) рішення правонабувача майна, уповноваженого ним органу про надання згоди на передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 2) акт приймання-передачі обєкта нерухомого майна, відповідно до якого оформлено передачу такого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність. З змісту позовних матеріалів, прокуратурою району до позову не надано жодного виду, типу, форми документа, що підтверджував би виникнення у Нижньоапшанської сільської ради права власності на нерухоме майно (посилань на такий документ не знайдено), зокрема, на надану йому земельну ділянку, у позові відсутня інформація про здійснення сільрадою державної реєстрації такого права за нею, не надано рішення або згоди правонабувача чи власника обєкта нерухомого майна, з володіння якого вибула земельна ділянка, яка попередньо перебувала у державній або комунальній власності та згодом перейшла у власність Нижньоапшанської сільської ради. Представник Державної інспекції сільського господарства та представник Нижньоапшанської сільської ради у судове засідання не зявилися. Представник Тячівської РДА позов не визнала. Пояснила, що розпорядження голови Тячівської РДА було прийнято на підставі діючого на той час земельного законодавства і не порушувало нічиї права. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися. Надіслали до суду клопотання про розгляд справи в їх відсутності через свої релігійні переконання. Представник управління Держземагенства у судовому засіданні позов визнав. Пояснив, що на час винесення головою Тячівської РДА розпорядження № 357 від 12.06.2012 р. земля уже була передана Нижньоапшанській сільській раді. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 цього ж Кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У статті 27 ЦПК, поряд з іншими правами та обов'язками осіб, які беруть участь у справі вказано і право брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів. Згідно ст.ст. 57-59 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У статті 64 ЦПК вказано, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Розпорядженням голови Тячівської РДА "Про затвердження проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок" № 357 від 12.06.2012 р., затверджено проекти із землеустрою та передано у власність земельні ділянки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за межами населеного пункту [PERSON], в урочищі "Думбрава" для ведення особистого селянського господарства. Посилаючись на рішення Закарпатської обласної ради четвертої сесії VI-го скликання від 26.05.2011 р. "Про зміну та встановлення меж населеного пункту" прокурор вважає, що землі, на яких розміщені земельні ділянки вказані у розпорядженні № 357 були передані Нижньоапшанській сільській раді і тому голова Тячівської РДА не мав повноважень видавати розпорядження щодо земельних ділянок, які були вилучені із компетенції районної адміністрації. У підтвердження своїх позовних вимог прокурор надав суду вище вказане рішення Закарпатської обласної ради, яким, відповідно до розробленого проекту землеустрою щодо встановлення та зміни меж населеного пункту, було вирішено змінити межі населеного пункту с. Нижня Апша Тячівського району, додатково включивши земельні ділянки площею 880.74 га. та встановлено межі населеного пункту с. Нижня Апша Тячівського району площею 1874.31 га. Рекомендовано територіальному органу Держкомзему у Тячівському районі провести відповідні дії щодо внесення змін у земельно-облікові документи. Також позивач подав рішення Нижньоапшанської сільської ради № 1 від 18.05.2011 р., яким було погоджено проект із землеустрою з розширення меж села, висновки Тячівської РДА від 29.12.2011 р., міськрайонного управління Держкомзему у місті Тячів і Тячівському районі від 27.12.2011 р., відділу містобудування та архітектури від 28.11.2011 р., про погодження проекту землеустрою щодо зміни меж села Н.[PERSON] та карту з описом меж села [PERSON] відповідними службами, головами суміжних сільських рад і головою Тячівської РДА. У судовому засіданні було оглянуто оригінал проекту землеустрою щодо зміни меж села Н.[PERSON], який надав для огляду представник Держземагенства. У звязку з тим, що у Земельний кодекс України неодноразово вносилися зміни суд застосовує редакцію чинну на 11.06.2012 р. За змістом ст.ст. 78-80, 83 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Суб'єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність, у тому числі, і у разі передачі їм земель державної власності. У статті 84 цього Кодексу передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі атомної енергетики та космічної системи, землі під державними залізницями, об'єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту, землі оборони, землі під об'єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, землі лісогосподарського призначення, землі водного фонду, крім випадків, земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук, земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами, земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної і комунальної форм власності, земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об'єктів, або на земельних ділянках дна водних об'єктів. Статтею 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, самостійно господарювати на землі, власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію, використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі, на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно статті 117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність та земельних ділянок комунальної власності у державну власність провадиться у порядку, встановленому цим Кодексом для юридичних осіб. Згідно статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 158 цього ж Кодексу визначено, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів. Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до цього Кодексу. За правилами ст.ст. 174, 175 цього Кодексу рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міської рад. Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською чи Севастопольською міською радами за поданням районних та відповідних сільських, селищних рад. Межі адміністративно-територіальних утворень встановлюються в порядку та відповідно до закону. Відповідно до ст. 176 ЗК України межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України. Форма та порядок видачі державного акта України на межі адміністративно-територіального утворення встановлюються Верховною Радою України. Отже, виходячи з аналізу діючих на час виникнення спірних правовідносин норм законодавства, наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку, що перехід до Нижньоапшанської сільської ради права власності на земельну ділянку, на частину якої, згідно розпорядження голови Тячівської РДА, було затверджено проект із землеустрою та передано у власність земельні ділянки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за межами населеного пункту [PERSON], в урочищі "Думбрава" для ведення особистого селянського господарства, від держави, в особі Тячівської РДА, станом на 12.06.2012 р. не відбувся, так як межі села [PERSON] не були посвідчені державним актом України, як того вимагала норма ст. 176 ЗК України. Наявність висновків від відповідних установ та організацій про погодження проекту землеустрою та наявність різних картографічних матеріалів із зазначенням нових меж села [PERSON] не може бути доказом переходу земельної ділянки у власність чи у користування сільської ради, і не може заміняти державний акт. За таких обставин, суд вважає, що підстави для визнання недійсним і скасування розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації № 357 від 12.06.2012 р. та свідоцтва на право власності на земельну ділянку № 087333 відсутні. Тому,

Outcome: dismissed