Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

26.09.2016 року позивач керівник Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах неповнолітнього [PERSON], недієздатної [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами (з урахуванням уточнення), якими просить суд: встановити факт родинних відносин між спадкодавцями [PERSON] та [PERSON], а саме встановити факт того, що [PERSON], померла 22.11.1994 року, являється матірю [PERSON], померлого 16.08.2015 року; визнати за позивачами [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 1/5 (за кожним) частину житлового будинку, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Пржевальського, № 6. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до Ізмаїльської місцевої прокуратури звернулась [PERSON], яка є опікуном над недієздатною сестрою - [PERSON] та піклувальником неповнолітнього брата [PERSON] щодо надання допомоги в оформленні спадщини, оскільки на її звернення разом з братами - [PERSON] та [PERSON] до приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: м. Ізмаїл, вул. Пржевальського, 6, який залишився після смерті баби - [PERSON] та батька - [PERSON], нотаріусом їм було відмовлено в оформленні спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що до складу спадкового майна входить житловий будинок за адресою: м. Ізмаїл, вул. Пржевальського, 6, реєстрацію права власності на який за життя спадкодавця не проведено, документи щодо прийняття до експлуатації обєкта нерухомого майна та проведення державної реєстрації права власності на імя спадкодавця відсутні, що не відповідає вимогам ст.ст.182, 328, 331 Цивільного кодексу України, п.4,15 гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, яким визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Крім того, у свідоцтві про смерть від 22.11.1994р. [PERSON] прізвище померлої визначено як «Арєшкін», що не відповідає правовстановлюючим документам на спадкове майно та свідоцтву про народження [PERSON]. Представники Ізмаїльської місцевої прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечували та наполягали на їх задоволенні. [PERSON] у судове засідання для надання пояснень не зявився, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 02.07.1958р., [PERSON] Мінаєвичу відведено земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку на вул. Короленко № 89 площею 600 кв.м. В подальшому обєкту присвоєно нову адресу - вул. Пржевальського, 6, що вбачається із матеріалів справи. Згідно свідоцтва про право власності, яке видане 17.12.1981р. державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON], належить половина будинку, розташованого в м. Ізмаїлі по вул. Пржевальського, 6, який належав померлому [PERSON] Мінаєвичу на підставі договору забудови, посвідченого Ізмаїльською нотаріальною конторою 29.02.1960р. за реєстром №2-1233. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.12.1981 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори [PERSON], після смерті [PERSON] Мінаєвича, померлого 28.10.1978р., власниками будинку по вул. Пржевальського, 6 в м.Ізмаїлі в рівних частках стали дружина - [PERSON], син - [PERSON] та син - [PERSON]. Відповідно до договору дарування, укладеного 04.02.1986 року, [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 1/3 частини будинку, розташованого в м. Ізмаїлі по вул. Пржевальського, 6. Згідно листа КП «Ізмаїльське МБТІ» від 06.09.2016р. №1482, відповідно до матеріалів інвентарної справи на обєкт нерухомості, що розташований за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Пржевальського, 6, станом на 31.12.2012р. власником є [PERSON] (1/1 частка) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.1981р., свідоцтва про право власності від 17.12.1981р., договору дарування від 04.02.1986р. Вказаний будинок є завершеним будівництвом та не належить до самочинного будівництва, прийняттю в експлуатацію не підлягає. Відповідно до свідоцтва про смерть І-ЖД №007967, виданого 23.11.1994р. відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради народних депутатів Одеської області, [PERSON] померла 22.11.94р.. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР\~(1963 рік), діючого на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 534 ЦК УРСР\~(1963 рік) встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Після смерті [PERSON], спадкоємцями за законом першої черги, відповідно до ст.529 ЦК УРСР, є її сини: [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, а також якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно будинкової книги, [PERSON] на час відкриття спадщини мешкав разом із спадкодавцем - [PERSON], тобто вважається таким, що прийняв спадщину. Таким чином, [PERSON] фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Відповідно до свідоцтва про смерть І-ЖД №423466, виданого 17.11.2015р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 16.08.2015р.. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема на житловий будинок, що розташований за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Пржевальського, 6. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст.1261 ЦК України після смерті [PERSON] є його діти: донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження ІУ-ЖД №283191, яке видане Ізмаїльським міським відділом РАГС 16.10.1985 року; син [PERSON], що підтверджується актовим записом про народження №1194 від 26.10.1988р.; син [PERSON], що підтверджується актовим записом про народження №104 від 04.02.1991р.; донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження У-ЖД №370072 від 30.11.92, яке видане Ізмаїльським міським відділом РАГС; син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження ГЖД №339134 від 14.04.2001, яке видане відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області. Дружина [PERSON] - [PERSON] померла 01.05.2008 року - свідоцтво про смерть І-ЖД №143111 від 03.05.2008, видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується прибудинковою книгою. Відповідно до ч.4 ст.1278 Цивільного кодексу України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Неповнолітній [PERSON] та недієздатна [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину. Відповідно до ст. 1267 Цивільного кодексу, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Тобто в порядку спадкування [PERSON] належить право власності на 1/5 житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, місто Ізмаїл, вул. Пржевальського, 6 та [PERSON] право власності на 1/5 вказаного житлового будинку. Приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON] щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: м. Ізмаїл, вул. Пржевальського, 6, який залишився після смерті баби - [PERSON] та батька - [PERSON], нотаріусом [PERSON], [PERSON], [PERSON] було відмовлено в оформленні спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що до складу спадкового майна входить житловий будинок за адресою: м. Ізмаїл, вул. Пржевальського, 6, реєстрацію права власності який за життя спадкодавця не проведено, документи щодо прийняття до експлуатації обєкта нерухомого майна та проведення державної реєстрації права власності на імя спадкодавця відсутні, що не відповідає вимогам ст.ст.182, 328, 331 Цивільного кодексу України, п.4,15 гл.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, яким визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Крім того, у свідоцтві про смерть від 22.11.1994р. [PERSON] прізвище померлої визначено як «Арєшкін», що не відповідає правовстановлюючим документам на спадкове майно та свідоцтву про народження [PERSON]. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як вбачається з наведеного вище, будинок, що розташований за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Пржевальського, 6, є завершеним будівництвом, не належить до самочинного будівництва, прийняттю в експлуатацію не підлягає. Факт належності його спадкодавцю підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами віднесено до компетенції суду. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Встановлення зазначеного факту необхідно позивачам як для здійснення права на спадкування як спадкоємцям за законом. У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Як вбачається із матеріалів справи, факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON] є матірю [PERSON], підтверджується свідоцтвом про право власності за законом, виданим 17.12.1981р. державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори [PERSON], відповідно до якого після смерті [PERSON] Мінаєвича, померлого 28.10.1978р., власниками незакінченого будівництвом будинку з виконанням будівельних робіт на 93% по вул. Пржевальського, 6 в м. Ізмаїл в рівних частках стали дружина - [PERSON], син - [PERSON] та син - [PERSON]. Крім того, факт родинних відносин між вказаними особами підтверджується відомостями, які містяться у будинковій книзі на будинок №6 по вул. Пржевальського в місті Ізмаїл, в якому спільно мешкали [PERSON] та [PERSON]. а також у свідоцтві про народження [PERSON] серії ІІ-АВ № 496433, виданого Бюро запису актів громадянського стану виконкому Ширяївської райради депутатів трудящих, де в графі «мати» зазначена [PERSON]. Дослідженні в судовому засіданні докази безспірно підтверджують наявність підстав для визнання факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], а саме встановити факт того, що [PERSON], померла 22.11.1994 року, являється матірю [PERSON], померлого 16.08.2015 року. Крім того, як вбачається із наявної у матеріалах справи копії актового запису про смерть №982 від 23.11.1994р., ним встановлено смерть саме [PERSON], що свідчить про наявність описки у свідоцтві про смерть серії І-ЖД №007967, виданого 23.11.1994р. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідачі визнали позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. 18.01.2016р. відповідачі по справі позивач надали до суд заяви про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на те, що вони мають важкий майновий стан, скрутне матеріальне становище, не мають постійного місця роботи, мають невеликі доходи та надали відповідні підтверджуючі докази зазначеного. Крім того, надано докази, що [PERSON] має на утриманні малолітню дитину; [PERSON] також має на утриманні малолітню дитину, дружину інваліда та є інвалідом. Відповідно д ч.ч.1,2 ст.82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У пункті 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" зазначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат (частина друга статті 88 ЦПК). Аналогічна правова позиція викладена у [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2015р. "Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок". Враховуючи викладене, суд вважає за можливе звільнити відповідачів від сплати судового збору та відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України компенсувати Ізмаїльській місцевій прокуратурі Одеської області сплачений судовий збір за рахунок держави.

Outcome: approved