Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому прохала зобов`язати останнього спростувати розповсюджену недостовірну інформацію шляхом публічного вибачення в соціальній мережі «ФЕЙСБУК» та стягнути на її користь понесені витрати на сплату судового збору у сумі 768, 40 грн.. В обґрунтування позову зазначила, що вона працює на посаді спеціаліста відділу організації фінансового забезпечення підпорядкованих підрозділів управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Полтавській області та, перебуваючи на робочому місці 28 серпня 2019 року, їй повідомили по телефону знайомі та родичі, що у соціальній мережі «ФЕЙСБУК» розповсюджені два авторські пости [PERSON] (« [PERSON] ») з доданими фотознімками її профілю, який ніс характер образ та приниження. Отримавши від знайомих та друзів скріншоти постів від [INFO] та доданих коментарів, вона побачила тексти та фото наступного змісту: Пост № 1: «Знайомтесь) нещасна потвора, яка мріє плюнути на мою могилу, та проклинає усіх воїнів АТО» (до даного посту прикріплена її фотографія). Пост № 2: «Пише мені одна потвора [PERSON] , працівник Головного Управління поліції м.Полтави. «Россия-братский народ, а вы нечисть, которая убивает свій народ, я буду плевать на твою могилу, я ненавижу таких как ты, сраные вояки». Эта мразь у меня 3 года сидела в друзьях, читала мои посты, и ждала переполнена гноем, собирала про меня всякую хрень по слухам, чтоб выплеснуть однажды. Но ты тварь не учла того, что мне нечего терять, а у тебя есть.» Викладене відповідачем в мережі Інтернет порушує її немайнові права, а сааме честь, гідність та ділову репутацію. Окрім того, вона неправдива, так як вона нічого такого ніде не писала і не говорила, тим більше так не думає про учасників АТО. Дана інформація принижує її особистість, в ній вказані її персональні дані (ПІБ, місце роботи і фото). Вищевказані пости розповсюджені в мережі «ФЕЙСБУК» друзями відповідача, що розширило «ознайомлених» з ними осіб, також вони місять ознаки погрози. Коментарі також містли погрози, образи та приниження, з нецензурною лайкою та непристойними висловлюваннями. Вважає, що вказана недостовірна інформація повинна бути спростована, тому звернулася до суду з позовом. Ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за зареєстрованим місцем проживання (а.с.24, 30-31), про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, якщо відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення причини, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З цих підстав суд, відповідно до ч.4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши позивача, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд прийшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч.4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ч.7 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб у який вона поширена. Відповідно до ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ст.30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У ст.32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч. 1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Пленум Верховного Суду України в п. п. 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що беручи до уваги положення ст. ст.32,34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Суд заявив, що «існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає. Що стосується оціночних суджень, то цю вимогу задовольнити неможливо, до того ж вона обмежує свободу дотримуватися своїх поглядів, котра лежить в основі права, що захищається статтею 10 Конвенції. Навіть тоді, коли твердження є справді оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від наявності достатньої фактичної основи для оскаржуваного твердження, оскільки навіть оціночне судження, якщо під ним немає щонайменшого фактичного підґрунтя, може бути визнано таким, що переходить межу» («Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), 1986р.; «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria), 2001р.; «Діханд та інші проти Австрії» (Dichand and Others v. Austria), 2002р.). Також у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому, у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 № 1 роз`яснено, що обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Отже, тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, а на позивача покладено лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Недостовірність негативної інформації є правовою презумпцією. Відповідно до роз`яснень у п.19 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Так, судом встановлено, що на сторінці [PERSON] «[PERSON]» [INFO] розміщений Пост наступного змісту : «Знайомтесь) нещасна потвора, яка мріє плюнути на мою могилу, та проклинає усіх воїнів ато» з доданими фотознімками профілю [PERSON] , а також Пост такого змісту: « Пише мені одна потвора [PERSON] , працівник головного управління поліції м.Полтави. «Россия-братский народ, а вы нечесть, которая убивает свой народ, я буду плевать на твою могилу, я ненавижу таких как ты сраные вояки». Эта мразь у меня 3 года сидела в друзьях, читала мои посты, и ждала переполнена гноем, собирала про меня всякую хрень по слухам, чтоб выплеснуть однажды. Но ты тварь не учла того, что мне нечего терять, а у тебя есть)». Дані пости містили коментарі з образливими висловлюваннями та нецензурними слова користувачів мережі «Фейсбук», а також були поширені у мережі. Позивач у судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, в яких вказано, що викладене відповідачем в мережі Інтернет на своїй сторінці у «Фейсбук» порушує її немайнові права, а саме честь, гідність та ділову репутацію. Так, вона працює в ГУНП у Полтавській області, де раніше працював і [PERSON] , а тому мають багато спільних знайомих, які несправедливо називають її сепаратисткою, мовчки коментуючи викладені пости, ображаючи її різними словами. Окрім того, зазначає, що інформація викладена відповідачем є неправдива, так як вона нічого не писала йому, тим більше так не думає про учасників АТО. Приймаючи до уваги пояснення позивача, надані нею докази, суд враховує, що інформація, яка викладена у постах на сторінці Фейсбук «[PERSON]» щодо неї, [PERSON] , містить висловлювання, зокрема, «нещасна потвора», «потвора», «тварь», які містять образливий характер, некоректне вираження, принижують честь,і гідність, а також ділову репутацію позивача, оскільки в пості зазначено місце її роботи, розміщено профіль її фото. Також суд враховує, що відповідач фактично стверджував, що [PERSON] дійсно йому писала слова, які він виклав у своєму пості щодо її відношення до учасників АТО, проте доказів цьому не надав ні у судовому засіданні, ні в коментарях до постів, про що його запитували користувачі мережі. Таким чином, правдивість факту написання [PERSON] [PERSON] слів про учасників АТО, які останнім викладено у Фейсбук , не доведено. Отже, судом встановлено, що інформація, яка викладена на сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Фейсбук» була поширена через Інтернет більш ніж одній особі, що слідує зі скріншотів сторінки з відмітками «Поділилися»; вказана інформація стосується саме позивача, так як до неї прикладене її фото та вказано ім`я та прізвище і місце роботи; інформація про те, що [PERSON] писала [PERSON] про учасників АТО не відповідає дійсності, містить образливі висловлювання та порушує особисті немайнові права позивача. Враховуючи, що позивач довела, що саме відповідачем було поширено недостовірну інформація про неї, а позивач не довів, що вказана ним на своїй сторінці у « [PERSON] » інформація є правдивою, суд приходить до висновку, що публікація [PERSON] « [PERSON] » на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» підлягає спростуванню у спосіб, обраний позивачем, а саме шляхом публічного вибачення в соціальній мережі «ФЕЙСБУК» протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили. З огляду, на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та виходячи з матеріалів, які наявні у справі та надані сторонами.

Outcome: approved