Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

02 лютого 2015 року позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом, з подальшим уточненням та остаточно просила суд надати дозвіл на виїзд до Канади з 01.03.2015 року по 01.03.2016 року разом з нею за межі України неповнолітнього сина [PERSON] без згоди батька [PERSON]; дозволити їй або її офіційному представнику, без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до досягнення ним шістнадцятирічча. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Представник Служби у справах дітей в судовому засіданні просила прийняти рішення по справі на розсуд суду, на підставі діючого законодавства. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений судом належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням суду від 18 листопада 2014 року шлюб між сторонами розірвано. На теперішній час мати [PERSON] перебуває в Канаді. Як вбачається з пояснень рідної бабусі дитини [PERSON], які містяться в матеріалах справи, батько дитини - відповідач [PERSON] на теперішній час і протягом останніх 10 років перебуває в Португалії, немає можливості приїхати в Україну, оскільки працює водієм і може втатити роботу. Батько постійно спілкується з сином засобами електронного зв'язку, підтримує родинні відносини, передає дитині подарунки. Батько не заперечує, щоб син поїхав в Канаду до матері. Згідно Довідки Петрівської сільської ради № 69 від 30.01.2015 року, [PERSON], [INFO], зареєстрований по [ADDRESS] разом з дідом - [PERSON] та бабою - [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Зважаючи на те, що виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків передбачений чинним законодавством України, не суперечитиме інтересам, батьки [PERSON] проживають за межами України, неповнолітній проживає на території України разом з дідусем та бабусею, крім того, батько не заперечує проти відвідування дитиною рідної матері у Канаді, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судові витрати сплачені позивачем під час подачі позову до суду .

Outcome: approved