Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в 1937 році її мати без належного дозволу на земельній ділянці 0,0505 га. розпочала будівництво житлового будинку в [ADDRESS]. В даному домоволодінні позивач проживає з дня свого народження по теперішній час та підтримує його в належному стані. 06 квітня 2005 року «Дніпропетровським науково - дослідним інститутом будівельного виробництва» було складено висновок про технічний стан будівельних конструкцій житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Згідно даного висновку стан несучих будівельних конструкцій будівлі житлового будинку класифікується як задовільний, відповідає будівельним нормам ДБН 79-92, а саме архітектурним, санітарним та будівельним нормам, є придатним для подальшої експлуатації за призначенням. 18 квітня 2007 року позивачу було надано висновок Головного архітектурно- планувального Управління міської ради за № 10/1491 про категорію земельної ділянки по фактичному розміщенню об'єкта нерухомості, відповідно до якого житловий будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] відноситься до житлової садибної забудівлі та відповідає вимогам забудови території. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 155/45 від 08 квітня 2009 року позивачу передано в оренду земельна ділянка площею 0,0505 га. по [ADDRESS] по фактичному розміщенню самочинно збудованого будинку та господарських споруд. Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 1047-р від 15 грудня 2010 року її будинку присвоєна адреса [ADDRESS] за кадастровим номером 1210100000:157:0006, зареєстрованому в Державному реєстрі земель. Оскільки будинок був збудований до 05 серпня 1992 року, та не потребує введенню в експлуатацію при оформленні права власності, позивач просить суд визнати за нею право власності на самочинне збудоване майно, а саме [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представники виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради та інспекції державного архітектурно - будівельного контролю Дніпропетровської області в судове засідання не з*явилися про день час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що в 1937 році мати позивача без належного дозволу на земельній ділянці 0,0505 га. розпочала будівництво житлового будинку в [ADDRESS]. В даному домоволодінні [PERSON] проживає з дня свого народження по теперішній час та підтримує його в належному стані /а.с. 43-44/. 06 квітня 2005 року «Дніпропетровським науково - дослідним інститутом будівельного виробництва» було складено висновок про технічний стан будівельних конструкцій житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Згідно даного висновку стан несучих будівельних конструкцій будівлі житлового будинку класифікується як задовільний, відповідає будівельним нормам ДБН 79-92, а саме архітектурним, санітарним та будівельним нормам, є придатним для подальшої експлуатації за призначенням /а.с.19-23/. 18 квітня 2007 року позивачу було надано висновок Головного архітектурно- планувального Управління міської ради за № 10/1491 про категорію земельної ділянки по фактичному розміщенню об'єкта нерухомості, відповідно до якого житловий будинок та господарські споруди за адресою: [ADDRESS] відноситься до житлової садибної забудівлі та відповідає вимогам забудови території /а.с.6/. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 155/45 від 08 квітня 2009 року [PERSON] передано в оренду земельна ділянка площею 0,0505 га. по [ADDRESS] по фактичному розміщенню самочинно збудованого будинку та господарських споруд/а.с.7-10/ . Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 1047-р від 15 грудня 2010 року її будинку присвоєна адреса [ADDRESS] за кадастровим номером 1210100000:157:0006, зареєстрованому в Державному реєстрі земель /а.с. 11/. Відповідно відповіді ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради від 10 березня 2012 року № 3574 право власності на будинок [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано /а.с. 18/. 02 лютого 2014 року здійснена технічна інвентаризація у вказаному домоволодіння та виготовлено технічний паспорт /а.с. 64-67/. Згідно до положень ч.ч.1,3 ст. 22 Закону України „ Про основи містобудування" забудова земельних ділянок здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою в порядку передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову ( будівництво) полягає в можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво, перебудову або знесення будинків та споруд. Статею 18 Закону України „ Про основи містобудування" закону передбачено, що закінчені будівництвом об"єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється. Згідно до положень ст. 26 Закону України „ Про регулювання містобудівної діяльності" до порядку проектування та будівництво об'єктів власниками або користувачами земельних ділянок входить прийняття в експлуатацію закінчених, будівництвом об"єктів. У відповідності до положень ст. 39 того ж закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об"єктів здійснюється на підставі готовності об"єкта до експлуатації шляхом видачі інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката в порядку , визначеному КМУ, Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинки , будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Посилання на ст. 392 ЦК України може мати місце за наявності спору між сторонами по справі, однак, позивачка до відповідачів, зокрема , Дніпропетровської міської ради з заявою про оформлення права власності на самочинно збудовані будівлі по [ADDRESS] не зверталась і з цього питання не приймалось відповідне рішення, яке б свідчило про порушення її права, яке підлягає захисту відповідності до вимог статті 3 ЦПК України та у спосіб, передбачений статтею 4 ЦПК України та статті 16 ЦК України. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed