Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

23.11.2017 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом про визнання права власності на житло, в якому просила суд визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 300,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м.; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 300,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 15.04.2000 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , в період якого народилися діти: [PERSON] та [PERSON] . Під час шлюбу за її власні кошти був побудований будинок [ADDRESS] , який мав бути оформлений на дітей. Вказані грошові кошти були отримані Позивачем від її батьків та інших фізичних осіб, які не були спільною власністю подружжя. При цьому, письмовий договір про надання позики не укладався. На грошові кошти, отримані Позивачем, було придбано будівельні матеріали, а також здійснювалася оплата будівельних робіт. У 2012 році будівництво було завершено, будинок - прийнято в експлуатацію. Оформленням документів на будинок займався чоловік Позивача, який помер [INFO] . Спадщина, що залишилася від нього, була розподілена між Позивачем, дітьми та матір`ю померлого - [PERSON] . Спадщина щодо будинку не розділялась, так як Позивач була впевнена, що право власності на будинок зареєстровано за спільними із померлим дітьми, а отже до складу спадщини від чоловіка будинок не входив. [INFO] мати [PERSON] - [PERSON] померла. У вересні 2016 року Позивач зустрілась із дочкою померлої [PERSON] - Відповідачем, від якої дізналась, що насправді право власності на будинок зареєстровано не за спільними дітьми подружжя, а за матір`ю чоловіка [PERSON] , яка залишила заповіт на будинок своїй дочці - Відповідачу. Одночасно позивачем зазначено, що іншого житла, окрім вказаного будинку її малолітні та неповнолітні діти не мають. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 27.11.2017 року позовну заяву залишено без руху, Позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 06.12.2017 року провадження у справі відкрито. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 06.12.2017 року вжито заходи забезпечення позову, а саме: накладено арешт на житловий будинок, з господарськими будівлями, загальною площею 300,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., розташований в [ADDRESS] , реєстраційний номер майна:37079717; встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією прав, у тому числі приймати будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій, щодо житлового будинку, з господарськими будівлями, загальною площею 300,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., розташований в [ADDRESS] , реєстраційний номер майна:37079717. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 27.11.2018 року повернуто заяву представника Позивача - адвоката Панченко Ольги Вікторівни про забезпечення доказів шляхом допиту свідків, в якій представник просить суд допитати в якості свідків, оскільки заяву подано без додержання вимог статті 117 ЦПК України. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 05.02.2019 року позовну заяву залишено без розгляду. Не погодившись з вказаною ухвалою суду Позивач оскаржила її в апеляційному порядку. Постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційну скаргу представника Позивача - адвоката Панченко Ольги Вікторівни задоволено, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 06.04.2020 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 01.10.2020 року підготовче провадження закрито, цивільну справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Одеса від 17.12.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника Позивача - адвоката Панченко О.В. про виклик свідків. Позивач та її представники в останнє судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Представником Позивача до суду подано клопотання про відкладання розгляду справи, яке не було задоволено у зв`язку з необґрунтованістю причин неявки. Представник відповідача - адвокат Дівіна Алла Альбертівна, у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, підкреслюючи його безпідставність. А також вказувала на зловживання позивачем процесуальними правами. Представник третьої особи у засідання не прибув, при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. З аналізу положень другого речення частини першої, частини другої статті 47 Основного Закону України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України наголошує, що Конституція України встановлює, зокрема у статті 47, різні способи реалізації права на житло (абзаци третій, четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 135 Житлового кодексу Української РСР від 20 грудня 2019 року № 12-р/2019). У постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19З) зазначено, що згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачем у встановленому законом та договором порядку не набуте, вимоги щодо визнання Позивача власником не ґрунтуються на законі. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і позовні вимоги заявляються формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть. Велика Палата Верховного Суду вважає, що з огляду на те, що позивач не є і не була власником майна, на яке просить визнати право власності, а також не надала доказів, що є власником майнових прав, то суд вважає, що позивач безпідставно звернувся із позовом з такими вимогами. Засадами цивільного судочинства згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України є змагальність сторін та диспозитивність. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначає Європейський суд з прав людини у справі «Брандштеттер проти Австрії» право на змагальне провадження означає можливість для сторін знати і коментувати усі складові наданої доказової бази і усі зауваження, надані для того, щоб вплинути на рішення суду. Воно тісно пов`язане з принципом рівності сторін. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 зазначеної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. За приписами ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити обґрунтування вимог щодо предмета спору, зазначення доказів, підтверджуючих обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Верховний Суд зазначає, що позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зазначена правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 911/2139/19. При цьому, в іншому рішенні Верховний Суд наголошує, що правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року справа № 761/41071/19, провадження № 61-2192св20). Позивач стверджує, що у вересні 2016 року їй стало відомо про порушення права на житло її дітей, що стало підставою для звернення до суду із позовом про визнання права власності. Проте, Позивач не зазначає у позовній заяві правового обґрунтування порушення Відповідачем прав та інтересів її дітей, що в свою чергу призводить до порушення засади диспозитивності та змагальності цивільного судочинства. Крім того, позивач не надала до суду доказів належного її дітям права власності на спірний будинок, а також доказів порушення такого права власності з боку Відповідача. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц (провадження №61-5327св19) зазначив, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Так, 26.10.2016 року Позивач зверталася до Київського районного суду м. Одеси з позовом про визнання нікчемним заповіт щодо передання у спадщину житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 300,7 кв.м. та житловою 68,2 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 520/13312/16-ц в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю і рішення набрало законної сили. Вказане судове рішення за клопотанням Відповідача приєднано судом до матеріалів справи. У зазначеному судовому рішенні суд прийшов до висновків: «Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджує, що в період шлюбу з померлим за її власні кошти був побудований будинок [ADDRESS] , який мав бути оформлений на дітей, однак, як з`ясувалось пізніше, право власності на будинок було зареєстровано за матір померлого, яка жодних відносин до будинку не мала, а від так не мала права ним розпоряджатися. Суд не погоджується з даними твердженнями позивача, та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. 23 грудня 1999 року (майже за чотири місяці до укладання позивачем шлюбу) державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Одеська міська рада продала, а [PERSON] купила індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді 202/1000 частин домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] , що складається в цілому з: 8 літніх житлових будівель загальною житловою 594,0 кв.м., і надвірних будівель: сараї - "З, Л, Н, Ж, Ш, Щ, У, О, Ч, Ф, Ю, Я" , літніх кухонь - "Л1, Л2, Л3, Л4, Л5, Л6, Л7, Л9, С ", гаража «Л8», веранди «Т», душа «Н», огорожі № 1-6, І мостіння, розташованих на земельній ділянці загальною площею 5955 кв.м. Відчуженню підлягають будівлі та споруди, розташовані на ділянці № 3 дачного містечка, позначених на плані: дерев`яне літній будова під літерою "К", загальною житловою площею 184,4 кв.м., сараї "Ю" "Я". На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 12 січня 2000 року Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на будівлі та споруди № [NUMBER] , яке посвідчувало право приватної власності [PERSON] на 202/1000 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] , які в цілому складаються з літньої споруди під літерою «К», загальною житловою площею 184,4 кв.м., та споруди у вигляді сараїв під літерами «Ю», «Я». Згодом, 28 грудня 2000 року на підставі рішення Одеської міської ради народних депутатів від 31 жовтня 2000 року № 1929 ХХІІІ, [PERSON] було видано Державний акт про право приватної власності на землю Серії ІІІ-ОД № 063172, відповідно до якого останній було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0642 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована за адресою [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В подальшому, отримавши всі дозвільні документи, [PERSON] реконструйована належні їй вищевказані 202/1000 частин домоволодіння, в результаті чого виконавчим комітетом Одеської міської ради 17 травня 2012 року було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, яке посвідчує, що об`єкт, який розташований за адресою [ADDRESS] , в цілому дійсно належить гр.. [PERSON] на праві приватної власності та складається з будинку літ «А», загальною площею 300,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., сараю літ. «Б», альтанки літ. «В», відображених у технічному паспорті від 06.08.2009 року. Дане свідоцтво було видано на підставі свідоцтва № [NUMBER] про відповідність забудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 27.08.2009 року, державного акта на право власності на земельну ділянку від 28.12.2000 року». При вирішенні цивільної справи 520/13312/16-ц суд взяв до уваги, що правовстановлюючі документи [PERSON] на спірний будинок недійсним в судовому порядку не визнавались та скасовані не були, у зв`язку з чим вона є власником спірного будинку та земельної ділянки. Суд критично поставився до видаткових накладних, які були надані Позивачем у якості доказів будівництва будинку за власні кошти, оскільки з їх тексту не вбачається того факту, що вказані в них будівельні матеріали були придбані та були використані саме для будівництва спірного будинку за адресою [ADDRESS] . Окрім того суд не взяв до уваги, в якості доказів, розписку складену [PERSON] 15.05.2000 року, про те, що він зобов`язується надати своїй дочці, [PERSON] , грошові кошти на будівництво будинку в сумі не менше 100000 дол. США, оскільки на будівництво якого саме будинку передавались кошти, в розписці мова не йде. Крім того, жодних доказів того, що грошові кошти були передані Позивачеві та використані нею на будівництво саме спірного будинку суду надано не було. Таким чином, суд у справі № 520/13312/16-ц дійшов висновку, що твердження Позивача щодо того, що спірний будинок був побудований особисто нею за власні особисті кошти не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки матеріали справи свідчать про законне набуття [PERSON] права власності на вищевказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований. Судом було встановлено, що відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки правовстановлюючі документи про власності [PERSON] на земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] оспорюванні не були, в судовому порядку їх не скасовували та недійсними не визнавали, а від так вона мала всі законні права, як власник, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача про визнання за нею права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без скасування правовстановлюючих документів [PERSON] взагалі, на думку суду, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Суд зазначив, що із матеріалів справи не вбачається порушення прав чи інтересів позивача та її дітей крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження її вимог. Враховуючи той факт, що встановлені судом факти стосуються того самого кола осіб та спірного майна, що й у розглядуваній справі, вказане судове рішення має преюдиційний характер. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Отже, суд вважає, що сторона позивача не довела суду тих обставин, на які вона посилалася як на підставу до задоволення позову, а тому у його задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed