Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся з даним позовом до суду в обгрунтування якого зазначив, що 20.12.2012 року він придбав у ЗАТ «Баранівський завод «Случ» квартиру № 5 за адресою м. Баранівка, вул. Комсомольська, 2 «а», що підтверджується договором купівлі-продажу. 04.12.2013 року він зареєструвався у даному житлі і мав намір там оселитися, проте дізнався, що фактично квартира зайнята відповідачкою по справі, яка самовільно вселилась у його квартиру. На його звернення добровільно виселитися відповідачка [PERSON] не реагує, а тому звернувся з даним позовом про примусове виселення без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог в якій відповідачами зазначив ще двох дітей відповідачки [PERSON], а саме: доньку- Христину [PERSON] та сина - [PERSON], які самоправно зайняли квартиру №5, яка належить позивачу згідно договору купівлі-продажу, просив останніх примусово виселити на підставі ч.3 ст.116 ЖК України, судові витрати покласти на відповідачів. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачки позов не визнали та зазначили, що квартира [ADDRESS], самоправно не була зайнята, а з дозволу керівництва заводу ЗАТ "Баранівський завод "Случ", про що було відповідне рішення правління заводу, оскільки в трудових відносинах перебувала мати відповідачки, а потім і вона сама, тому вважають даний позов безпідставним. Відповідачі [PERSON], та [PERSON], в судове засідання не явилися, надіслали заяви в яких просять слухати справу без їхньої участі, позов не визнають. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 20.12.2012 року придбав квартиру № 5, що розташована в місті Баранівка по вул. Комсомольській,2-а (а.с.4) Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач провів державну реєстрацію придбаної квартири 14.11.2013 року (а.с.5). В судовому засіданні встановлено, що в квартирі, власником якої став 14.11.2013 року позивач [PERSON], проживає та зареєстрована з 30.01.1996 року відповідачка [PERSON], що підтверджується копією з паспорту "місце проживання", довідкою Баранівського РС УДМС України в Житомирській області (а.с. 24). До складу сім'ї відповідачки [PERSON] входять її діти - відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], які також проживають в [INFO] (а.с.66). Відповідно до довідки ПАТ "Енергопостачальна компанія" "Житомиробленерго" від 29.01.2015 року №5 , [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] і є зареєстрованим абонентом як платник електричної енергії, згідно договору від 27.01.2005 року (а.с.67). Встановивши в судовому засіданні дані обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачі самоправно не займали квартиру, власником якої з 2013 року став позивач по справі, оскільки вони на час оформлення останнім договору купівлі-продажу та права власності проживали в даній квартирі, що також підтверджується листом директора Баранівського заводу "Случ" від 04.02.2010 року (а.с.41). Позивач у своєму позові просить виселити відповідачів із його квартири на підставі ч.3 ст.116 ЖК України, без надання іншого житлового приміщення, як таких що самовільно зайняли вказане житлове приміщення. Суд відмовляючи в заявленій позовній вимозі виходив із слідуючого. Виселення вказаних у ст. 116 ЖК осіб без надання іншого жилого приміщення - санкція за скоєне правопорушення. Стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Наймач відповідає за дії малолітніх та неповнолітніх дітей. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ч.2 ст.59 ЦПК України, про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. В матеріалах до позову такі докази відсутні і під час розгляду справи не були надані позивачем та його представником. Таким чином, сторона позивача не надала доводів на обґрунтування своїх позовних вимог про виселення відповідачів зі спірної квартири. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed