Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансвосток» про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку у зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні та вихідної допомоги. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 20.09.2011 року він був прийнятий на роботу на посаду митного брокера до ТОВ «Трансвосток», про що було укладено трудовий договір від 20.09.2011 року. 29.10.2013 року позивачем керівнику ТОВ «Трансвосток» Іванової В.І. було передано заяву про його звільнення з посади у зв»язку з невиплатою йому заробітної плати у відповідності до вимог ст.ст.38,39 КЗпП України. Між тим, його з визначеної підстави ним у заяві звільнено не було, трудову книжку не видано та повний розрахунок не було проведено, а пізніше він дізнався, що керівництво відповідача звільнило його за порушення трудової дисципліни, а саме з прогул. Позивач вважає дане звільнення незаконним, а тому просив суд зобов»язати відповідача провести зміну запису в трудовій книжці, скасувавши попередній наказ про звільнення із зміною дати та причини звільнення, звільнивши його за п.3 ст.38 КЗпП України згідно поданої ним заяви. Також, позивач просив суд зобов»язати відповідача виплатити йому середню заробітну плату за час затримки розрахунку з 30.10.2013 року по дату зміни запису у трудовій книжці та проведення повного розрахунку зі звільненням та виплатити вихідну допомогу згідно ст.44 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, просив їх задовольнити в повному обсязі та повідомили, що звільнення позивача відбулось незаконно, оскільки він був відсутній на робочому місці у виробничих справах, тому звільнення за прогул не відповідає дійсним обставинам справи, а тому необхідно вказаний наказ про звільнення змінити, звільнивши його за поданою ним заявою від 29.10.2013 року у зв»язку з невиплатою заробітної плати, виплативши усі належні кошти заробітної плати та інші виплати. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши, що відповідач був законно звільнений за прогул, оскільки не перебував на робочому місці без поважних причин більше ніж 3 години підряд, а про необхідність отримання трудової книжки та повного розрахунку позивач був повідомлений неодноразово, але не з»явився за їх отриманням. За таких обставин, підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки усі належні виплати були направлені на банківську картку позивача після його звільнення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що наказом від 21.11.2011 року за №21-11/11 позивача було прийнято на роботу на посаду митного брокера у ТОВ «Траснвостокгруп» (а.с.51). Наказом директора ТОВ «Трансвосток» Іванової В.І. від 30.10.2013 року за №30/1-10/13 [PERSON] з посади митного брокера було звільнено з 29.10.2013 року за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с. 23, 61). Про звільнення позивача з зазначеної підстави у його трудовій книжці було зроблено відповідний запис від 30.10.2013 року (а.с.24-32). Підставами для видачі вказаного наказу про звільнення позивача стали висновки проведеної перевірки його перебування на робочому місці, зроблені уповноваженими посадовими особами відповідача. Так, у зв»язку з тим, що позивач був відсутній на роботі більш ніж три години без поважних причин, директором TOB "Трансвосток" було видано наказ від 14.10.2014 року за №14-10-13 про створення комісії у складі трьох чоловік: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з метою здійснення контролю за виходом на роботу брокерів митно-брокерського відділу з наступним складанням Акту (а.с.52). В подальшому, на ім'я директора TOB «Трансвосток"" головним фахівцем з монтажу та налагодження систем автоматизації, членом вказаної комісії, [PERSON] 14.10.2013 було подано доповідну записку в якій зазначено, що [PERSON] прийшов на роботу о 09:43 год. та пішов з роботи об 11:44 год., без попередження. За наслідками відсутності позивача на робочому місці з 11.45 год. до 18.00 год. вищевказаної комісією було складено Акт від 14.10.2014 року (а.с.53-54). Також, членом вказаної комісії - головним фахівцем з монтажу та налагодження систем автоматизації [PERSON] було складено доповідну записку від 29.10.2013 року про час перебування [PERSON] на роботі в період з 09:34 год. до 10:22 год. та відсутність останнього на роботі до кінця дня. У зв»язку з чим, за наслідками відсутності позивача на робочому місці з 10.23 год. до 18.00 год. вищевказаної комісією було складено Акт від 29.10.2014 року (а.с.55-56). Доповідною запискою від 30.10.2013 року головного фахівцем з монтажу та налагодження систем автоматизації, членом комісії [PERSON], було повідомлено про відсутність [PERSON] на роботі протягом робочого дня 30.10.2014 року, про що комісією складено Акт (а.с.57-58). Таким чином, факт відсутності позивача на роботі у певний період часу підтверджується актами неявки на роботу, копії яких знаходяться в матеріалах справи. Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. У відповідності до вказаних вимог законодавства, наказом відповідача від 30.10.2013 № 30-10/13 комісію зобов'язано взяти письмові пояснення від [PERSON] про причини відсутності на роботі 14.10.2013 3 11:45год. до 18:00 год., 29.10. з 10:24 до 18:00 год., 30.10.2013 за повний робочий день. Між тим, згідно акту від 30.10.2014 року [PERSON] відмовився дати пояснення з приводу невиходу на роботу у вищезазначені дні та не надав жодного документу в підтвердження поважності своєї відсутності (59-60). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на робот і більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно роз»яснень, що містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.58 ЦПК України сторони мають обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог і заперечень. Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З врахуванням наведеного, позивачем не було доведено в судовому засіданні поважність причини відсутності на роботі [PERSON] 14.10.2013 року і 29.10.2013 року понад 3 години, що стало причиною його звільнення, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про скасування наказу відповідача від 30.10.2013 року про звільнення [PERSON] за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України. У зв»язку з цим, підстав для внесення змін до трудової книжки щодо формулювання підстав звільнення позивача, також не має. При прийнятті рішення про звільнення Позивача з посади за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, Відповідач діяв відповідно до вимог, що передбачені чинним трудовим законодавством та не порушував його. У зв'язку з цим, твердження Позивача є необгрунтованими та безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Щодо вимог позивача про виплату середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, проведення повного розрахунку та виплати вихідної допомоги необхідно зазначити наступне. Згідно cт. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені cт.116 КЗпП України. Відповідно до cт. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільнений працівником вимоги про розрахунок. В матеріалах справи міститься заява позивача від 29.11.2013 року на адресу відповідача про звільнення його із зв»язку з невиплатою заробітної плати та видачу довідки про нараховану заробітну плату, трудової книжки та повного розрахунку (а.с.62). Відповідач листами від 29.11.2013 року та від 04.04.2014 року неодноразово повідомляв позивача належним чином про необхідність з»явлення його на підприємство для отримання трудової книжки та повного розрахунку (а.с.65-68). Між тим, будь-яких причин та належних доказів не з»явлення на роботу для отримання вказаних документів позивачем надано не було ні суду, ні роботодавцю. Крім того, в судовому засіданні 02.10.2014 року відповідач повторно пропонував позивачу отримати трудову книжку, але останній не погодився на вказану пропозицію, а відтак позивач не позбавлений можливості самостійно за бажанням звернутись до відповідача із заявою про видачу йому трудової книжки. Згідно з ч.1 cт.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" за №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі cт. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Листом від 31.03.2014 року №В-475 Територіальної державної інспекції з питань праці у м.Києві на звенення позивача щодо порушення вимог законодаствіа з боку відповідача зазначено, що в порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП України в день звільнення позивача 29.10.2013 року, йому не було проведено виплату усіх належних розрахунків, а їх виплату було проведено лише 29.11.2013 року. Також проведення виплат усіх належних розрахунків позивачу саме 29.11.2013 року підтверджується роздруківкою по його банківського рахунку (а.с.7, 63-64). За таких обставин, судом встановлено, що відповідач нарахував, але вчасно не виплатив позивачу при звільненні 29.10.2013 року заробітну плату, а провів таку виплату лише 29.11.2013 року, а тому суд вважає, що за період з 29.10.2013 року по 29.11.2013 року на користь позивача з відповідача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку. Всього вказаний період становить - 29 робочих днів. Як вбачається з довідки про середню заробітну плату позивача, надану відповідачем, його заробітна плата за останні повні два місяці перед звільненням, а саме вересень-жовтень 2013 року становила - 5181,61 (1859,05 + 3322,56) грн. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.95р., вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: середньомісячна заробітна плата за останні повні два місяці перед звільненням становить - 2590,80 (5181,61 грн. / 2) грн., кількість робочих днів у вказаний період - 39. 5181,61 грн. : 39 день = 130, 73 грн. - середньоденна заробітна плата. Звідси розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за 29 днів з 29.10.2013 року по 29.11.2013 року, а саме 29 днів х 130,73 грн. = 3791,42 грн., який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. В той же час, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності і в зв»язку із цим прийняття рішення про відмову у позові з наступних підстав. Так, відповідач просить задовольнити вказане клопотання, посилаючись на вимоги ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», де встановлено 3-х місячний термін звернення до суду працівника з дня, коли він дізнався про порушення його права. Між тим, вказані доводи відповідача є помилковими і не ґрунтуються на вимогах закону та не випливають зі змісту позовних вимог [PERSON] Згідно ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статею 238 КзпПУ передбачено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. З викладеного вбачається, що при зверненні працівника до суду із позовом про виплату належної йому заробітної плати будь-які обмежені строки для звернення до суду не встановлені, а тому твердження відповідача про пропуск позивачем 3-х місячного строку позовної давності є безпідставним. Суд не знаходить підстав також у задоволенні позовних вимог в частині стягнення вихідної допомоги на користь позивача, оскільки у відповідності до ст.44 КЗпП України вихідна допомога виплачується при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу. Між тим, згідно встановлених у цій справі обставин, позивача було звільнено із дотримання вимог законодавства на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, що не передбачає виплату вихідної допомоги у відповідності до вимог ст.44 КЗпП України, як про це просить позивач у позові. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial