Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

ПРедставник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення надміру отриманої пенсії в розмірі 223 гривні 96 копійок. В позові зазначає, що [PERSON] перебуває на обліку в Рівненському об"єднаному управлінні Пенсійного фонду України з 22.07.2011 року та отримує пенсію за віком. 01.09.2015 року були проведені індивідуально-масові перерахунки у зв"язку зі зміною прожиткового мінімуму відповідно до ЗУ "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік". Внаслідок чого [PERSON] було в автоматизованому порядку здійснено перерахунок пенсії з 01.09.2015 року Листом від 05.12.2015 року № 5972/03-04 управління з нарахування та виплати пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило Рівненське об"єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області про факт безпідставної виплати підвищеного розміру пенсії за період з 01.09. 2015 року по 31.12.2015 року в сумі 223,96 гривень [PERSON] Відповідач добровільно суму надмірно виплаченої пенсії не повернув. Представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача суму переплати пенсії у розмірі 223,96 грн. У судовому засіданні представник позивача Котюбіна А.О. позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з"явилась, про день та час слухання справи повідомлялась належним чином. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для ухвалення заочного рішення у відсутності відповідача, який не з»явився. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до матеріалів справи, судом встановлено, що відповідач з 22.07.2011 р. перебуває на обліку в органах ПФУ та отримує пенсію за віком. За період з 01.09. 2015 року по 31.12.2015 року року за даними позивача відповідачу надмірно нарахована та виплачена пенсія на в сумі 223,96 гривень (а.с.5) Позивач стверджував, що зазначена заборгованість виникла при проведенні масового перерахунку пенсії в автоматичному режимі, що є рахунковою помилкою. Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Разом з тим, у відповідності до ст..1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Зазначена позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.01.2014р. № 6-151цс13, від 2 липня 2014 року №6-91цс14. Таким чином, пенсія, виплачена особі добровільно органами ПФУ, може бути повернута у одному з таких випадків: або за наявності недобросовісної поведінки утримувача пенсії, або у разі допущеної рахункової помилки. Зокрема, у своїй постанові від 22.01.2014 року у справі №6-151цс13, Верховний Суд України зазначає, що стаття 1215 ЦК Україниможе застосовуватись лише при наявності підтвердженої доказами рахункової помилки, а безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 ч.1 ст.1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Судом встановлено, що відповідач не допустив будь-якої недобросовісної поведінки, не подавав до управління ПФУ жодної інформації та не вчиняв ніяких дій, які призвели або могли б призвести до виникнення переплати. Відповідно до Постанови ВСУ по справі № 556\\1231\\17 від 05.02.2018р. в українському законодавстві відсутнє визначення поняття «рахункова помилка». Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз'яснення поняттю лічильної (рахункової) помилки - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період. Зазначені правові позиції Верховного Суду є обов'язковими для усіх судів. Допущена позивачем помилка не може бути віднесена до рахункової помилки (тобто повязаної із арифметичними обчисленнями та підрахунками), оскільки, як це стверджує сам позивач, помилка має програмний характер і допущена під час масового автоматичного перерахунку пенсій. Не внесення позивачем відповідних змін до програмного забезпечення та допущення помилок при формуванні даних масового перерахунку, не можна вважати рахунковою помилкою. Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у звязку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04, остаточне рішення від 20.01.2012 року) Європейський суд з прав людини у пункті 71 рішення вказав: «… потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1-4 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed