Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Каура», Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРО ВАЙД», [PERSON] про визнання припиненими трудові відносини. В обгрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до протоколу № 1 від 05 серпня 2005 року зборів учасників ТОВ "Каура", він був призначений на посаду директора, про що надав відповідний витяг з ЄДРПОУ та протокол зборів учасників Товариства за № 1. Засновниками (учасниками) відповідача-1 - ТОВ "Каура", є відповідач-2 - ТОВ «ПРО ВАЙД» та відповідач-3 - [PERSON] 22.01.2021 позивач подав заяву про звільнення з посади директора Товариства за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, звернувшись з відповідною заявою до ТОВ «Каура», а також до ТОВ «ПРО ВАЙД» та [PERSON] , як засновників (учасників) ТОВ «Каура», але заява про звільнення відповідачами не отримана та відповідно не вирішена по суті. Вважає, що відповідачами порушено його трудові права, зокрема право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. Виходячи з цього, просить задовольнити позов та визнати припиненими трудові відносини між позивачем та відповідачем-1 у зв`язку зі звільненням з займаної посади директора Товариства за власним бажанням, на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України.. 08.06.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 08.06.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 08.06.2021, також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідачі відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не подали. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 30.05.2021 [PERSON] є директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Каура». Як вбачається з матеріалів справи, позивача призначено директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Каура» на підставі протоколу №1 від 05.08.2005 зборів учасників Товариства. 22.01.2021 позивач засобами поштового зв`язку подав заяву про звільнення з посади директора ТОВ "Каура" за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з проханням прийняти рішення на позачергових загальних зборах учасників ТОВ «Каура», а також одночасно подав аналогічну заяву про звільнення до ТОВ «ПРО ВАЙД» та [PERSON] як засновників (учасників) ТОВ «Каура», з метою вирішення заяви позивача про звільнення та внесення змін щодо посади директора у ЄДРПОУ, що підтверджується копією заяви та копіями поштових накладних. З позову вбачається, що станом на 07.06.2021 відповіді на зазначені листи позивачем отримані не були та відповідно заява про звільнення позивача розглянута не була. Відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України). За змістом ч.1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст.ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. Відповідно до ч. 2 ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, не допускається. Частиною 1 ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а згідно до ч. 3 цієї статті - використання примусової праці забороняється. Частина 2 статті 4 Конвенціі? про захист прав і основоположних свобод забороняє примусову чи обов`язкову працю. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Стаття 8 Конвенції захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом. Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165). З урахуванням положень частини першої ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини, необхідно зробити висновок, що наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації відносно позивача як директора Товариства відноситься до його професійної діяльності та охоплюється поняттям «приватне життя». Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Таким чином, право позивача при зверненні до роботодавця про своє звільнення як найманого працівника, яке не знайшло законного вирішення, є порушенням гарантованих частиною 1 ст. 43 Конституції України його право щодо вільного обрання праці та заборони примусової праці. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи те, що права позивача є порушеними в частині відсутності вирішення питання про припинення трудового договору, а тому обраним ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Встановлений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин, положення закону щодо письмового попередження власника про бажання позивача звільнитися неможливо виконати, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Згідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій ст. 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, а відповідно до ч. 2 цієї статті - у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд визнати припиненими трудові відносини з ТОВ «Каура» у зв`язку зі звільненням з посади директора за власним бажанням. Виходячи з викладеного вище та приймаючи до уваги те, що позивач відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередив про це власника письмово, подавши відповідну заяву, яка залишена відповідачами без належного вирішення та відповідно, припинення трудових відносин за заявою позивача не оформлено у відповідності до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved