Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

19 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.11.2013 року, в підтвердження наявності якого надав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку». Вказує, що наявний на ній підпис їй не належить та підроблений. Крім того, вважає, що даний договір є недійсним, оскільки сторонами не досягнуто істотних умов щодо його укладення, зокрема сторони не погодили між собою усіх істотних умов кредитування, а саме умов щодо надання кредиту, його розміру, не вказаний розмір відсотків за користування кредитом, не зазначена відмітка про обраний тариф кредитної картки, також не має відмітки про отримання пам`ятки клієнта про відповідний тариф кредитної карти. Також при видачі кредитної карти їй не було надано інформації щодо тарифу, який буде застосовано до її платіжної карти, який пільговий період користування кредитними коштами, та який відсоток буде нараховуватись на залишок заборгованості у разі прострочення, які штрафні санкції. Разом з тим у анкеті-заяві застереження про те, що до даних відносин застосовуються Умови та правила надання банківських послуг «Приватбанком» та щодо її ознайомлення з ними надруковано дуже дрібним шрифтом, що на її думку грубо порушують норми ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначає, що всупереч. 1.1.1.31. Умов та правил надання банківських послуг «Приватбанк» додаткова заява щодо надання кредиту в розмірі та на умовах передбаченим законодавством України, складена не була. Покликаючись на норми ст.ст. 215-217, 638, 1054-1057-1 ЦК України, ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» ( в редакції чинній на момент укладення договору) просить визнати кредитний договір № б\\н від 06.11.2013 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] неукладеним у зв`язку з недосягненням сторонами його істотних умов. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимогипідтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити. Представник відповідач у судовому, позов не визнав, вказув, що договір № б/н від 06.11.2013 року, який був укладений між банком та [PERSON] є таким, що чинному законодавству України не суперечить. Сторонами були здійснені всі необхідні дії, щодо придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, що вказує на вчинення двостороннього правочину - укладення кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в заяві. Також зазначає, що відповідно ст. 256 ЦК України вважає за необхідне застосувати позовну давність до позовних вимог позивача, оскільки спірний договір укдадено 06.11.2013 р., а [PERSON] з позовом до суду звернулась 19 лютого 2019 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у вересні 2017 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та просило стягнути з відповідача 89 988,07 грн заборгованості за кредитним договором від 06 листопада 2013 року. З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н про надання кредиту, за яким позичальнику був встановлений кредитний ліміт в сумі 10000 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.02.2015 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 14 лютого 2015 року, та після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Як вбачається зі змісту анкети-заяви від 06.11.2013 року, відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» погодилася з тим, що анкета-заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить договір між нею та банком про надання банківських послуг. Також відповідач ознайомилася та згідна з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, зобов`язалася виконувати Умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписувалась повнолітньою, дієздатною особою. Укладання договору здійснювалось за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднався до запропонованих банком умовами та тарифами. Зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, умовах надання банківських послуг та тарифах, що означає, що між банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають заяви, умови, правила та тарифи, з якими позичальник ознайомлений. Позивачу була видана кредитна картка, факт отримання якої не заперечувалось останньою. Крім того, як встановлено рішенням Луцького міськрайонного суду, позивачем періодично здійснювалось погашення заборгованості за кредитом, останній платіж було здійснено 17.03.2015 року в сумі 2000 грн. Виконання позичальником [PERSON] умов кредитного договору засвідчує її волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором і з моменту оформлення кредитного договору пройшло 6 років, позичальник в Банк не зверталась за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що вона знала про розмір процентних ставок і повністю з ними погодилась, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які вона здійснювала. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Згідно ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (справа №6-11173св10), застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Перед укладенням договору позичальника було ознайомлено з усіма істотними умовами договору відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" про що свідчить підпис позивача у кредитному договорі, з яким позичальник ознайомився перед укладанням. Банк виконав всі зобов`язання за кредитним договором, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору після чого на добровільній основі підписали його. Посилання позивача на те, що при видачі кредиту було порушено Закон України "Про захист прав споживачів" є безпідставними. Підписанням кредитного договору № б/н від 06.11.2013 року позивач погодилась з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов`язання щодо його виконання. Отримавши примірник договору, вона мала можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробила, використавши кредитні кошти на свій розсуд і не скористалась правом дострокового погашення кредиту, що передбачено умовами кредитного договору. Своїм підписом споживач підтвердила факт про надання їй повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк». Підписавши кредитний договір про видачу картки та встановлення кредитного ліміту, який складається із анкети - заяви, Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, [PERSON] приєдналась до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується її підписом, отже, з моменту підписання позивачем кредитного договору між нею і банком було укладено договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованого кредитодавцем договору про видачу картки та встановлення кредитного ліміту (умов кредитування). Таким чином, кредитний договір укладений у спосіб і у формі, що не суперечать чинному законодавству. В кредитному договорі передбачені всі права та обов`язки сторін, умови щодо його виконання, а також умови його припинення. Позивач добровільно погодилась на укладення спірного правочину на встановлених банком умовах і, починаючи з 06.11.2013 року почала користуватись кредитними коштами, сплачувала необхідні платежі, не оскаржувала договір і не порушувала питання про розірвання договору, а отже, не вважала його неукладеним або недійсним. З позовом про визнання договору недійсним позивач звернулась лише після того, як Банк звернувся до неї з вимогою про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Покликання позивача та її представника на ту обставину, що оспорюваний договір позивач не підписувала, а підпис є підроблений не підтверджено жодними доказами. Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2018 року в складі судді Крупінської С. С. позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» 88 188,07 грн заборгованості за кредитним договором. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2018 року в складі колегії суддів Федонюк С. О., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М., апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 травня 2016 року в скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» 78 575,74 грн заборгованості за кредитним договором. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Зазначеним судовим рішеннями встановлено, що банк належним чином виконав взяті на себе зобов`язання, надав позичальнику кредитні кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором, проте позичальник не виконав взятих на себе зобов`язань, порушив умови кредитного договору, не в повному обсязі сплачував заборгованість за кредитом та відсотки за користування ним, внаслідок чого утворився борг, який підлягає стягненню з боржника. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд виходив з того, що дані положення кредитного договору є чинними, відповідають вимогам закону та підлягають виконанню боржником і ці обставини не потребують доказування. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. На підставі викладеного, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням тих обставин, що позивач та її представник не надала належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством правових підстав для визнання такого договору недійсним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, посилання представника відповідача АТ «Приватбанк» на ту обставину, що позивач пропустив строки позовної давності для звернення до суду з даною позовною заявою судом до уваги не беруться. За змістом ч.1 ст. 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог. Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача, то заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню. Стосовно судових витрат суд зазначає, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, здійсненні позивачем судові витрати залишаються за нею. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed