Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного Акціонерного Товариства\~ «Київобленерго» про зобовязання здійснити перерахунок за спожиту електроенергію. В обґрунтування позову зазначає, що 20.03.2015 року між сторонами укладено договір про постачання електричної енергії № 220066719. Відповідачем було надано їй рахунок-фактуру за спожиту електричну енергію № [NUMBER] за червень 2018 року від 27.06.18 року, з якого вбачається перевищення договірної величини споживання електричної енергії на суму 329546,62 грн. Вказує, що будь-яких договорів, якими б встановлювалася договірна величина споживання електричної енергії, з ПАТ «Київобленерго» нею не підписувалося. Вважає такі дії відповідача незаконними і просить суд зобов»язати Приватне Акціонерне Товариство\~ «Київобленерго» здійснити перерахунок обсягу та вартості спожитої електричної енергії, визначених у рахунок-фактурі за спожиту електричну енергію № [NUMBER] за червень 2018 року від 27.06.2018 року, відповідно до умов, визначених Договором про постачання електричної енергії № 220066719 від 20.03.2015 року. В ході підготовчого засідання представник Позивача уточнив позовні вимоги та просив суд зобовязати Відповідача здійснити перерахунок вартості електроенергії не за червень 2018 року, а за квітень 2018 року (рахунок-фактура за спожиту електричну енергію №8346497731 за Квітень 2018 року від 25.04.2018 року) шляхом скасування нарахувань двократної вартості електроенергії за перевищення обсягів місячного договірного споживання за квітень 2018 року. В своїх запереченнях Відповідач також вказує, що двократна вартість виставлена не в червні 2018 року, а в квітні 2018 року. З огляду на це, суд приходить до висновку за можливе прийняти уточнення позовних вимог. Представники відповідача позов не визнали, подали відзив на позов, в якому просять відмовити в задоволенні позову (а.с. 79-82). В судовому засіданні представник Позивача підтримав уточнені позовні вимоги і просить їх задоволити. Представники відповідача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнали, просять відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. 20.03.2015 року між сторонами укладено договір про постачання електричної енергії № 220066719 (далі по тексту - Договір). Пункт 2.1 Договору (а.с. 86) обумовлює, що під час виконання його умов , а також вирішення всіх питань, що не врегульовані цим Договором, сторони зобовязані керуватися чинним законодавством України, зокрема Правилами користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 року № 28 (далі - ПКЕЕ). Відповідно до п. 5.1 ПКЕЕ, договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Відповідно до п. 1.2 ПКЕЕ, договірна величина споживання електричної енергії це узгоджена в договорі між постачальником електричної енергії і споживачем величина обсягу електричної енергії на відповідний розрахунковий період. Пункт 4.2.2 Договору (а.с. 87) передбачає, що Споживач (Позивач), у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачує енергопостачальнику (Відповідачу) двократну вартість різниці фактично спожитої і договірної величини. Дане положення корегується із положеннями частини 6 статті 26 Закону України Про електроенергетику. Пункт 7.1 Договору (а.с. 89) визначає, що обсяг та вартість спожитої Позивачем електричної енергії визначається Відповідачем в порядку, передбаченому Додатком №4 до Договору. У пункті 1.1 зазначеного Додатку №4 до Договору (а.с. 97) передбачено, що розрахунковий період починається 15 числа календарного місяця і триває до 15 числа наступного місяця. Аналогічне положення закріплене і абзацом 2 пункту 6.1 ПКЕЕ. Пункт 1.2 Додатку №4 передбачає, що вартість спожитої електроенергії визначає на основі даних лічильника, що відповідає абзацу 5 пункту 6.1 ПКЕЕ. У Додатку № 6 до Договору (а.с. 100) обумовлено порядок зняття показів розрахункових засобів обліку та форму звіту Позивача про покази приладу обліку. Пунктом 7 вказаного Додатку №6 визначено, що Позивач самостійно знімає показники лічильника та надає їх Відповідачу. Пункт 4.2.2 Договору (а.с. 87) передбачає, що за перевищення договірних величин споживання електричної енергії Позивач сплачує Відповідачу двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величини. Таке положення відповідає частині 6 статті 26 Закону України Про електроенергетику. Величини помісячного договірного споживання електричної енергії є додатком до Договору. Вони визначаються при укладенні такого договору, та щорічно коригуються. Пункт 2.3.8 Договору (а.с. 86) покладає на Позивача обовязок до 1 листопада подати Відповідачу відомості про щомісячні обсяги споживання на наступний рік. Тобто, Позивач мав подати до 1 листопада 2017 року Відповідачу відомості про обсяги споживання на 2018 рік. У разі ж споживання Позивачем у 2018 році понад визначену ним же величину місячного споживання, він повинен сплатити Відповідачу різницю між фактично спожитим і поданим обсягом договірного споживання у двократному розмірі. Абзац 4 пункту 4.2 ПКЕЕ визначає, що у разі ж невиконання Позивачем обовязку подати до 1 листопада обсягів на наступний рік, Відповідач сам визначає розмір очікуваного споживання електричної енергії на наступний рік за фактичними обсягами споживання у відповідних періодах поточного року, що минули, та у відповідних періодах минулого року, які відповідають майбутнім періодам поточного року. Це означає, що ПКЕЕ та Договір встановлюють порядок коригування величин споживання електроенергії, що по суті є внесенням змін у Договір в частині обсягів споживання. Такі величини закріплені у Додатку № 2 до Договору (а.с. 94). При цьому, порядок внесення змін у Договір регулюється Цивільним кодексом України. Із статей 651, 654 зазначеного Кодексу слідує, що внесення змін у Договір здійснюється у письмовій формі за згодою сторін. Як зазначалося вище, пункт 4.2 ПКЕЕ надає право Відповідачу самостійно визначити обсяги споживання, однак це не звільняє Відповідача від обов'язку довести такі величини до Позивача у формі додаткової угоди. Тобто, Відповідач зобовязаний направити Позивачу додаткову угоду до Договору, якою встановлюються обсяги помісячного договірного споживання на 2018 рік. Це прямо обумовлено і абзацом 6 пункту 4.2 ПКЕЕ, згідно із яким узгоджені сторонами обсяги очікуваного споживання електричної енергії оформлюються додатком до Договору як договірні величини. Крім того, пункт 9.1 Договору містить положення, згідно із яким усі зміни та доповнення до Договору оформлюються письмово та підписуються Сторонами. Судом встановлено, що Відповідач самостійно визначив договірні обсяги місячного споживання на 2018 рік, однак не надав суду доказів направлення Позивачу таких відомостей. Отже, Відповідач в односторонньому порядку встановив величини помісячного споживання на 2018 рік і не повідомив Позивача про встановлення таких величин та не оформив це у формі додатку до Договору. Відповідач мав би визначити обсяг споживання на квітень 2018 року на рівні фактичного споживання у квітні 2017 року. В своїх поясненнях представники Відповідача повідомили, що встановлення величин договірного споживання визначалися на основі виставлених Відповідачем рахунків. При цьому, такий обсяг повинен був визначатися на основі поданого Позивачем звіту за квітень 2017 року. Із наданого Відповідачем рахунку за квітень 2018 року (а.с. 110) вбачається, що Позивачем спожито 337726 кВт*год. , що в гривневому еквіваленті становить 836306,76 грн. із врахуванням ПДВ. Крім того перевищення обсягів становить 329546,62 грн. У своїх поясненнях Відповідач стверджує, що виходив із договірної величини споживання на рівні 172000 кВт*год., проте не надав суду доказів такого обсягу споживання в квітні 2017 року. З огляду на це, Відповідач не довів правильність встановлення ним обсягу договірного споживання на квітень 2018 року, що не дає правових підстав стверджувати про перевищення Позивачем такого обсягу. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). Так, відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Відтак, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. З огляду на викладене вище, суд дійшов до висновку, що Позивачем обраний належний спосіб захисту. Недоведення факту направлення Відповідачем Позивачу додаткової угоди, якою встановлюються помісячні обсяги споживання електроенергії, порушення Позивачем порядку визначення обсягів споживання на квітень 2018 року дають підстави вважати, що вимога Відповідача до Позивача сплатити 329546,62 грн. є необгрунтованою, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. В даному випадку позивач був звільнений від сплати судового збору, а тому його слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі, визначеному Законом України "Про судовий збір" в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved