Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що ним у 2012 році було надано відповідачці в позиву грошові кошти в сумі 21000 дол. США на строк до 01.06.2018. Вказує, що [PERSON] зобов`язувалася повернути кошти до 01.06.2018, проте до сьогоднішнього часу відповідачка ухиляється від їх повернення, чи порушила взяті на себе зобов`язання. На момент подачі позовної заяви згідно з офіційним курсом НБУ долар США становить 26,86 грн., таким чином, сума боргу за розпискою в розмірі 21000 дол. США становить 564060 грн., яку позивач й просить суд стягнути з відповідачки. Крім цього, просить суд стягнути з [PERSON] 3% річних за користування коштів в розмірі 471,20 дол. США, що еквівалентно 12656,43 грн. та сплачений судовий збір в сумі 5640,25 грн. Заочним рішенням Соснівського районного суду від 29.05.2019 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрованої за адресою [ADDRESS] , паспорт серія серії [NUMBER] , виданий Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській обл. 30.05.1998, на користь [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , суму основної заборгованості за договором позики від 01.06.2012 у розмірі 21000 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ становить 564060 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 12656,43 грн., сплачений судовий збір в сумі 5641 грн., а всього 582357,43 грн. (а.с. 30-32). Адвокат відповідачки [PERSON] - Наполова Т.А. 16.08.2019 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 29.05.2019 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. В якості підстави для перегляду заочного рішення зазначила, що вона не знала про наявність судового спору, не отримувала судових повісток та не була присутньою в судових засіданнях, про заочне рішення дізналася лише з листа ДВС, а повний текст рішення виданий адвокату Наполовій Т.А. 08.08.2019. Крім того, відповідачка зазначила, що перед [PERSON] у неї немає ніяких боргових зобов`язань, на час написання розписки вона не перебувала в країні, а тому не мала можливості власноруч написати розписку будь-кому в Україні. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.08.2019 заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.05.2019 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою - скасовано і призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні (а.с. 36-37). В ході розгляду судом справи судом 08.10.2019 призначено судово-технічну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: Чи вносилися зміни в першопочатковий зміст розписки, яка знаходиться в цивільній справі на а.с. 5, якщо так, то вказати яким способом і які саме? Встановити, чи однією особою, чи різними людьми проведено зміни до первинного тексту документу (розписки)? (а.с. 51-52). На вказану ухвалу представником [PERSON] - адвокатом Гричаненком О.М. подано апеляційну скаргу, постановою Черкаського апеляційного суду від 19.12.2019 її залишено без задоволення, а ухвалу суду - без змін (а.с. 84-87). На виконання ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.10.2019 про призначення судово-технічної експертизи, 26.02.2020 судом надано в розпорядження експерта матеріали цивільної справи № 712/2941/19, зокрема, надано експерту об`єкт дослідження - розписку від 01.06.2012 окремо від матеріалів вказаної справи та уточнено питання: Чи вносилися зміни в першопочатковий зміст розписки, якщо так, то вказати яким способом і які саме? Чи однією особою здійснено рукописний текст розписки та текст «до 01.06.2018р.» у цій же розписці (а.с. 106-106). Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.05.2020 відновлено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою у зв`язку із поверненням матеріалів цивільної справи з висновком експертів за результатами проведення комісійної комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи № 346,397/20-23 від 07.05.2020. Позивач [PERSON] , його представник - адвокат Гричаненко О.М. в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Позивач суду пояснив, що розписка була написана у липні 2017 року, коли відповідачка приїхала з Італії, але дату поставила 01.06.2012, оскільки для нього це не мало ніякого принципового значення, так як у них були добрі стосунки і він вважав, що гроші будуть повернуті за першою вимогою. Крім того, суду пояснив, що фактично грошові кошти він давав відповідачці в борг протягом 13.06.2009, 12.01.2010, 22.09.2010, всього 21000 дол. США. Повернення відбувалося чотири рази по 200 євро у 2013 році. В подальшому, [PERSON] повернулася на роботу за кордон, припинила з ним спілкування і борг не повертала. У січні 2019 року він повідомив чоловіку [PERSON] про те, що буде вживати заходи по стягненню боргу. Адвокат позивача суду пояснив, що письмова форма розписки є доказом укладення договору позики внаслідок його реального характеру і є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику. Те, що оригінал розписки знаходиться у кредитора, свідчить про неповернення йому боргу. У судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Наполова Т.А. позов не визнала, проти його задоволення заперечувала. Суду пояснила, що на підтвердження своїх вимог позивач надає суду єдиний доказ, розписку, копія якої міститься на а.с.5 . Однак, вона ніяким чином не доводить передання її довірительниці позикодавцем [PERSON] певної суми грошей. Навпаки, надана розписка підтверджує, що позивач не має до неї ніякого відношення, окрім дописок, які внесені до першопочаткового тексту, що було підтверджено висновком комісії експертів Черкаського відділення КНДІСЕ МЮ України № 346,397/20-23 від 07.05.2020. Стверджувала, що між [PERSON] та [PERSON] ніяких майнових зобов`язань не було, гроші у нього в борг ніколи відповідачка не брала. В позовній заяві позивач вказує, що був у дружніх стосунках з відповідачкою та його родиною і допоміг їй у надзвичайно скрутній ситуації. Проте, не зрозуміло в якій саме. Вважає, що [PERSON] не підтвердив своє право вимагати від [PERSON] виконання боргового зобов`язання, оскільки позивачем наданий недостовірний документ (розписка), на підставі якого не можна встановити умови отримання коштів та дати їх отримання і строк виконання зобов`язання (термін їх повернення), що є обов`язковою умовою для задоволення таких позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] заявив позовну вимогу про стягнення з відповідачки [PERSON] суму основного боргу у розмірі 21000 доларів США, що еквівалентна 564060 грн. та 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі 471,20- доларів США, що еквівалентно 12656,43 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2012 році позивачем було надано відповідачці позику - грошові кошти у розмірі 21000 доларів США на строк до 01.06.2018. Зазначені обставини підтверджує письмовою розпискою, складеною власноруч відповідачкою 01.06.2012, в якій відповідач зобов`язується повернути [PERSON] суму коштів в розмірі 21000 доларів США до 01.06.2018. В ході розгляду судом справи представник відповідачки стверджувала, що на час звернення [PERSON] до суду ніяких боргових зобов`язань [PERSON] перед ним не мала, а 01.06.2012 взагалі знаходилася за межами України, працювала в Італії і що розписка, яка дійсно написана власноруч [PERSON] , має дописки, а саме: дата складання боргового документу та дата поверення грошових коштів, які є істотними для вирішення справи по суті. Факт того, що відповідачка виїхала з Італії до України 20.06.2012 підтверджено нотаріально посвідченою заявою [PERSON] (а.с. 48) від 27.09.2019, в якій вказано, що 20.06.2012 він разом зі своїм другом [PERSON] зустрічали в аеропорту "бориспіль" його матір - [PERSON] . Вона прилетіла з мітса Неаполь (Італя) у другій половині дня 20.06.2012 в Термінал "В" за десять днів до його весілля, яке було призначене на 30.06.2012. Нотаріально посвідченою заявою [PERSON] (а.с.49) від 27.09.2019 підтверджено, що [PERSON] є його матір`ю, яка з початку 2011 року працює в Італії. Мама має постійний дохід, сім`я його батьків матеріально забезпечена і не була "в надзвичайно скрутних ситуаціях". За всі ці роки батьки не придбали ніякої нерухомості та автомобілів, окрім приватизації квартири, де вони проживали і зареєстровані. За десять днів дор весілля в аеропорту "бориспіль" він зустрічав свою матір з другом [PERSON] . Вона прилетіла з міста Неаполь (Італія) 20.06.2012 у другій половині дня в Термінал "В". [PERSON] знає особисто. Він неодноразово бачив його та спілкувався. Жодного разу ні йому, ні його батькам [PERSON] не пред`являв ніяких претензій матеріального характеру. Йому достовірно відомо, що у [PERSON] ніяких позик його мама не брала і необхідності в цьому не було. На підставі ухвали суду проведено комплексну комісійно судово-технічну експертизу документів та судово-почеркознавчу експертизу № 346,397/20-23 від 07.05.2020 в результаті чого комісією експертів Черкаського відділення КНДІСЕ МЮ України встановлено, що рукописний текст «до 1.06.2018» та інший рукописний текст розписки (крім рукописного тексту «1.06.») виконані не однією особою. Рукописний текст «до 1.06.2018» і «1.06.» вірогідно виконані однією особою. До першопочаткового тексту розписки від 01.06.2012 дописано рукописний текст «до 1.06.2018» і «1.06.». Позивач не визнає результати проведеної комплексної судової експертизи. При цьому, він не мав питань до судових експертів та не міг обґрунтувати свої заперечення. Виходячи з аналізу висновку експертів, який знаходиться в матеріалах справи, єдиний письмовий доказ, яким позивач намагається довести свої позовні вимоги, не відповідає вимогам ст.77-79 ЦПК України. КСЦ Верховного Суду у своїх постановах неодноразово вказує, що виходячи з вимог ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен установити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладання договору позики і його умов (постанова ВП ВС від 16.01.2019 по справі 373/2054/16-ц; від 08.07.2019 по справі 524/4946/16-ц). Згідно з ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з письмових матеріалів справи, розписка, видана [PERSON] , є лише документом, що підтверджує отримання грошових коштів, а не правочином у розумінні ст. 202 ЦК України. Крім того, дана розписка містить лише посилання на отримання відповідачкою грошових коштів, натомість, за положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а таких умов розписка не містить. Написана відповідачкою розписка не є борговою розпискою, оскільки не містить в собі жодних зобов`язань, а є лише підтвердженням отримання нею грошових коштів, при цьому з відсутністю зобов`язання про їх повернення, тобто, за своєю правовою природою не породжує правовідносини, що могли б виникнути, виходячи із договору позики. Крім того, розписка взагалі не містить точної ідентифікації позикодавця, такі дані у ній відсутні. Той факт, що у розписці наявне зазначення ПІБ позивача жодним чином не підтверджує той факт, що грошові кошти були отримані [PERSON] саме у вказаної особи. Також слід зазначити, що факт наявності у позивача оригіналу розписки від 01.06.2012 також жодним чином не підтверджує той факт, що грошові кошти були отримані саме від позивача, оскільки сама розписка такі дані не містить. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для того, щоб зробити висновок про наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, зокрема, обов`язку відповідачки повернути позивачу борг за розпискою. Більш того, висновком експертів за результатами проведення комплексної комісійної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи № 346,397/20-23 від 07.05.2020 встановлено, що рукописний текст «до 1.06.2018р.» та інший рукописний текст розписки (крім рукописного тексту «01.06») виконані не однією особою. Рукописний текст «до 1.06.2018р. та рукописний текст «1.06» вірогідно виконаний однією особою. Рукописний текст «до 1.06.2018р. і «1.06.» та решта тексту розписки від 01.06.2012 виконані різними кульковими ручками. До першопочаткового тексту розписки від 01.06.2012 дописано рукописний текст «до 1.06.2018р.» і «1.06.». Таким чином, у першопочаткоий текст розписки, на яку посилається позивач як доказ своїх позовних вимог, внесені дописки сторонньою особою, а не автором цього документу. При цьому, дописки стосуються суттєвих умов договору, як то: дата складання та строк виконання грошових зобов`язань. Суд переконаний, що за таких обставин вказаний доказ не може вважатися належним та допустимим. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає позов [PERSON] безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь відповідачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати по оплаті експертизи в сумі 5074,30 грн.

Outcome: approved