Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 16343.49 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до укладеного договору від 14.10.2013 року відповідач отримала кредит в сумі 300,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитні кошти [PERSON] отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 31.12.2016 року утворилась заборгованість у сумі 16343.49 грн. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому ПАТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, однак звернувся до суду із відповідним клопотанням згідно якого просив справу розглянути за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, не повідомивши суд про причини неявки, хоча про дату, час та місце судового розгляду ставилася до відому належним чином. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи письмову заяву представника позивача розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи заочно. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволенню не підлягає із наступних підстав. Згідно ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст. 3 ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою (штрафом пенею), порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику (кредит) частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до умов договору. Судом встановлено, що сторони по справі уклали договір від 14.10.2013 року, за яким відповідач отримала кредит у сумі 300,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, який складається із «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», «Тарифів банку», відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти, в обумовлені сторонами строки. Як вбачається із матеріалів справи відповідач свої зобовязання не виконав, жодної проплати суми боргу чи штрафних санкцій за невиконання умов договору не здійснював, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 16343,49 грн. Так, відповідно до розрахунку заборгованості, доданої позивачем до матеріалів справи відповідач [PERSON], взявши кредитні кошти, починаючи із жовтня місяця 2013 року та по грудень 2016 року включно не здійснювала жодного погашення заборгованості за наданим кредитом. Відповідно до п. 2.1.1.12.11 «Правил користування платіжною карткою», банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або в установленої банком долі в разі не виконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим договором. Згідно з п. 2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань , передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Як вбачається із вказаного розрахунку заборгованості за договором від 14.10.2013 року, позивач нарахування відповідних штрафних санкцій за невиконання умов кредитного договору почав здійснювати з листопада 2013 року, а тому достеменно знав про порушення відповідачем умов кредитного договору. Відповідно до пункту 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі, (лист Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10- 70/0/4-13). Згідно із ст., ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст., ст. 259, 260 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст., ст. 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Вирішуючи даний спір, суд приходить до висновку, що позивач про порушення своїх прав та умов вказаного кредитного договору знав ще з 15.11.2013 року, однак звернувся до суду із відповідним позовом лише 09.02.2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, котрі повертаються згідно договору щомісячними періодичними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу; а згідно із ст. 266 ЦК України із спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплива і до додаткової вимоги (неустойки, тощо). Пеня та відсотки підлягають стягненню в межах строку позовної давності. Обставин, які б свідчили про зупинення, переривання або збільшення позовної давності у матеріалах справи відсутні, тому трирічний строк позовної давності закінчився мінімум 15.11.2016 року. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити в зв`язку зі спливом позовної давності. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed