Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

В липні 2018 року АТ " Житомиробленерго" звернулося до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення. Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що відповідно до реєстраційного посвідчення № 688089 від 21.07.2009 року, виданого Державним комунальним підприємством Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.07.2009 року, виданого на підставі рішення виконкому Гришковецької селищної ради від 20.12.2007 року № 89 ВАТ " ЕК" Житомиробленерго", правонаступником якого є АТ " Житомиробленерго" на праві власності належить будинок, лінійного посту ПС 110/35/10 кВ " Нова Бердичівська" за адресою : [ADDRESS]. 30.08.2001 року згідно протоколу № 1 засіданням адміністрації та профкому Житомирських електричних мереж постановлено виділити службове житло сім"ї електромонтера служби ПС в складі : [PERSON] та його сина - [PERSON] , 1986 р.н. на території ПС " Нова Бердичівська". 10.03.2011 року видано наказ № 486-к про звільнення [PERSON] з посади електромонтера служби ПС " Нова Бердичівська". Враховуючи те, що відповідач не перебуває в трудових правовідносинах з позивачем постало питання щодо усунення перешкод у здійсненні права власності позивачем. 27.12.2017 року листом № 08/21477 відповідачу було направлено пропозицію щодо звільнення займаного ним приміщення № 2 комплексу будівель і споруд № 1 до 01.02.2018 року. 01.02.2018 року представниками Бердичівського РЕМ було вручено [PERSON] лист № 231, в якому повторно пропонувалося в термін до 20.02.2018 року звільнити займане ним приміщення, проте вимога позивача не була виконана відповідачем в добровільному порядку, тому просять суд виселити відповідача [PERSON] із будинку лінійного посту ПС -110/35/10 кВ " Нова Бердичівська" за адресою : [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Усунути перешкоди у здійсненні права власності позивача щодо будинку лінійного посту ПС -110/35/10 кВ " Нова Бердичівська", за адресою : [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації [PERSON] . Ухвалою суду від 27.08.2018 року відкрито в справі загальне позовне провадження ( а.с.29). 07.12.2018 року стороною позивача подано уточнену позовну заяву та клопотання про залучення до участі в справі співвідповідача. Згідно уточнених позовних вимог просять суд : виселити відповідача [PERSON] , відповідача [PERSON] із будинку лінійного посту ПС -110/35/10 кВ " Нова Бердичівська " за адресою : [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Усунути перешкоди у здійсненні права власності позивача щодо будинку лінійного посту ПС -110/35/10 кВ " Нова Бердичівська", за адресою : [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 50,52-54). Ухвалою суду від 07.12.2018 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] , 1986 р.н. ( а.с.78). Ухвалою суду від 11.10.2019 року підготовче засідання в справі закрито, справу призначено до судового розгляду ( а.с.137). В судовому засіданні представником позивача позовні вимоги підтримано з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог, з тих підстав, що в АТ " Житомиробленерго" він пропрацював з 20.09.1985 року по 10.03.2011 року, а саме : 25 років 6 місяців, житло в якому він проживає отримав як службове. Іншого жила для проживання в нього з сином, іншим відповідачем по справі, немає. Зазначив, що приватизація позивачем будинку лінійного посту ПС - 110/35/10 кВ" Нова Бердичівська" за адресою [ADDRESS], відбулася 13.07.2009 року, в той період коли він ще працював у позивача, без ухвалення рішення Гришковецької селищної ради про виключення житла із числа службових та з"ясування питання про наявність правових підстав для надання вказаного житла для постійного проживання його сім"ї, що проживає в спірному службовому житлі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з"явився, причину неявки суду не повідомлено. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи , прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 321, 387 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а захист права власності забезпечується державою. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України вказує, що право власності являє собою право користування, володіння та розпорядження майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно ВАТ " ЕК" " Житомиробленерго" правонаступником якого є позивач, є власником будинку лінійного посту ПС - 110/35/10 кВ " Нова Бердичівська" за адресою : [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Гришковецької селищної ради № 89 від 20.12.2007 року ( а.с.16-17). Згідно паспортних даних відповідача [PERSON] , 1957 р.н., він зареєстрований за адресою : [ADDRESS] з 23.03.2006 року ( а.с.18). Як вбачається з витягу протоколу засідання адміністрації профкому Житомирських електромереж від 30.08.2001 року № 11 поставновили : виділити службове житло сім"ї ел. монтера служби ПС в складі : [PERSON] , 1957 р.н. - заявник, [PERSON] - 1986 р.н., син, на [ADDRESS]( а.с.19). 27.12.2017 року на ім"я відповідача [PERSON] , позивачем було направлено повідомлення за № 08/21477 про звільнення займаного приміщення [ADDRESS] до 10 год. 01.02.2018 року ( а.с.20-22). 01.02.2018 року працівниками Бердичівського РЕМ було складено АКТ, згідно якого зазначено, що [PERSON] у добровільному порядку приміщення [ADDRESS], не звільнив ( а.с. 23). 01.02.2018 року на ім"я відповідача [PERSON] , позивачем було повторно направлено повідомлення за № 231 про звільнення займаного приміщення [ADDRESS] до 10 год. 20.02.2018 року ( а.с.24). 20.02.2018 року працівниками Бердичівського РЕМ було складено АКТ, згідно якого зазначено, що [PERSON] у добровільному порядку приміщення [ADDRESS], не звільнив ( а.с. 25). Згідно довідки, виданої АТ " Житомиробленерго" № 01/20552 від 29.11.2018 року [PERSON] працював електромонтером з обслуговування підстанцій 4 групи кваліфікації служби підстанцій в АТ " Житомиробленерго" з 20.08.1985 року по 10.03.2011 року ( а.с.42-44). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державною та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений жила інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як визначено п.2 Положення " Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР " від 04.02.1988 року № 37 - службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням. Згідно ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службового рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями. У зв`язку з цим для того, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Відповідно до Положення «Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 № 37 підставами для виключення квартири з числа службових є: відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового; виключення у встановленому порядку житла з числа службових. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення житла з числа службових здійснюється за клопотанням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства. При цьому, виключення житла з числа службових без прийняття рішення про виселення сім`ї (необхідності звільнення) є фактично наданням житла цій сім`ї для постійного проживання. Таким чином при вивченні можливості ухвалення рішення про виключення житла з числа службових фактично має одночасно з`ясовуватися питання про наявність правових підстав для налання вказаного житла для постійного проживання сім`ї, що проживає у такому службовому житлі. Зокрема, в таких випадках в обов`язковому порядку з`ясовуються питання перебування особи, а також членів його сім`ї на квартирному обліку, наявність у їх власності житла, приватизації тощо. Відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як визначено ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ст. 81 ЦПК України). В порушення зазначених вимог стороною позивача не надано доказів виключення житлового приміщення - будинку лінійного посту ПС -110/35/10 кВ " Нова Бердичівська" за адресою : [ADDRESS], із числа службових, а також доказів того, що відповідачі повідомлялися про таке рішення позивача та їм пропонувалося вирішити питання щодо їх подальшого проживання в спірному приміщенні. У статті 124 ЖК Української PCP та пункті 34 Положення «Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 № 37 зазначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Статтею 125 ЖК Української PCP визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, пенсіонерів. Аналогічне положення міститься і в пункті 35 Положення«Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 № 37, згідно з яким без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Як встановлено судом під час розгляду справи відповідач [PERSON] пропрацював в АТ " Житомиробленерго" 25 років 6 місяців, таким чином він не може би виселений із службового житлового приміщення, як особа, яка пропрацювала на підприємстві не менш як десять років. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Статтею 1 першого Протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. З огляду на тривале проживання відповідачів у спірному приміщенні, яке було надано їм як службове протягом тривалого часу - з 2001 року, здійснення їх реєстрації за цією адресою у встановленому законом порядку, беручи до уваги принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла та виселенні їх із займаного приміщення, недоведення позивачем преваг його інтересів у виселенні над інтересами відповідачів, відсутність у відповідачів іншого житла, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed