Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У грудні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 03 жовтня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № KRP0GA000000011, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит на суму 23943,25 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 03 жовтня 2018 року. Відповідачка [PERSON] кредитні зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 04 листопада 2013 року утворилась заборгованість у сумі 55059,01 доларів США, яка складається з: 19554,10 доларів США - заборгованість за кредитом; 11251,34 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3792,44 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 17809,47 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 2620,37 доларів США - штраф (процентна складова). Зобов'язання за вказаним договором забезпечено договором поруки №167 від 20 жовтня 2010 року укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Також з метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань було укладено окремі договори поруки зі [PERSON] та [PERSON] Посилаючись на ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України позивач просив стягнути із відповідачів солідарно заборгованість у сумі 53807,45 доларів США, що по курсу Національного банку України 7,99грн. за 1 долар складає 429 921грн. 46коп., а також солідарно із усіх відповідачів 10 000грн. та судові витрати, крім того, з [PERSON] витрати на юридичну допомогу у сумі 3200грн. (а. с. 2-3). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с. 79-82). В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 85-89). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» не було дотримано ч. 3 ст. 131 ЦПК України та не сповіщено суд про наявність рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року, що набрало чинності 27 серпня 2013 року, відповідно до якого позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON], треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, служба у справах дітей Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області, орган опіки та піклування Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з будинку були задоволені частково. Крім того, відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд посилався на недоведеність банком достовірної суми грошового боргу, що підлягає стягненню в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а, крім того, у договорі поруки з [PERSON] відсутня дата його укладення. Однак, такі висновки не відповідають фактичним обставинам справи, і зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення (п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України) з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору №KRP0GA00000011 від 03 жовтня 2008 року [PERSON] отримала у ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», кредит у сумі 23943,25 доларів США, зі сплатою 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03.10.2012 року (а.с. 11-15). На забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 03 жовтня 2008 року укладено договір поруки, відповідно до умов яких поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати перед банком як солідарний із позичальником боржник (а.с. 17). Крім того, між банком та [PERSON] також укладено договір поруки, відповідно до умов яких поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком як солідарний із позичальником боржник (а.с. 18). Крім того, 20.10.2010 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167, згідно із яким поручитель відповідає за виконання позичальником своїх зобов'язань у розмірі 10 000грн. (а. с. 9). 14 квітня 2009 року між банком та [PERSON] укладена додаткова угода № 1, якою строк повернення кредитних коштів визначено не пізніше 03.10.2018 року (а.с.16). Станом на 04 листопада 2013 року заборгованість за кредитним договором №KRP0GA00000011 складає 55059,01 доларів США, із яких: 19554,10 доларів США - заборгованість за кредитом; 11251,34 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3792,44 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 17809,47 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 2620,37 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с. 5-8). Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530). Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Крім того, п. 5.1, 8.4 договору встановлено, що при порушенні позичальником термінів повернення кредиту він зобов'язується сплачувати пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості на кожен день прострочки, але не менше 1 гривні; пеня сплачується у гривнях по курсу НБУ на день сплати (а.с. 12 зворот, 14 зворот). Крім того, згідно п.5.4 кредитного договору при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в своїй заяві не заперечувала факт отримання грошових коштів за кредитним договором, наявність заборгованості та її суму, а лише просила закрити провадження у зв'язку із наявністю рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 70). Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №KRP0GA00000011 від 03 жовтня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння по [ADDRESS] Криворізького району Дніпропетровської області, що належить на праві власності [PERSON] Дане рішення суду набрало законної сили 27 серпня 2013 року, однак, дотепер не виконано (а.с. 71-74) Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.12.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Таким чином, сама по собі наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконано боржниками, не позбавляє кредитора права на звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. За таких обставин позовні вимоги до позичальника про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією за користуванням кредитом та штрафів підлягають повному задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення пені у сумі 17809,47 доларів США, то апеляційний суд виходить з наступного. Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктами 5.1, 8.4 договору встановлено, що пеня сплачується у гривнях по курсу НБУ на день сплати. За таких обставин стягненню підлягає пеня у сумі 142 297, 66грн. (17809,47 доларів США Х7,99 - офіційний курс НБУ станом на дату звернення з позовом до суду). Що стосується позовних вимог до поручителів [PERSON] та [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до п. 22 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року N 5 відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як убачається з матеріалів справи, 14 квітня 2009 року між банком та [PERSON] укладена додаткова угода № 1, якою строк повернення кредитних коштів визначено не пізніше 03.10.2018 року, що свідчить про значне збільшення загальної вартості кредиту (а.с.16). Із договорів поруки із [PERSON] та [PERSON] убачається, що сторони договору встановлюють, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди (п. 13). Доказів укладення додаткової угоди з поручителями у матеріалах справи не має. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що порука [PERSON] та [PERSON] припинилась у зв'язку із збільшенням загального обсягу виплат позичальника без згоди поручителів. Саме такі висновки маються у Постановах Верховного Суду України по справі № 6-20цс11 від 21 травня 2012 року, та по справі № 6-97цс13 від 25 вересня 2013 року, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Таким чином, у позові до поручителів [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Щодо вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення витрат на юридичну допомогу у розмірі 3200,00 грн. Порядок відшкодування витрат на правову допомогу визначений ч.1 ст.84 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" закріплені підстави та умови визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу. З урахуванням відсутності в матеріалах справи підтвердження того, що позивач отримав правову допомогу від особи, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, відсутності погодженого розрахунку на надання правової допомоги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у компенсації понесених позивачем витрат за надання правової допомоги. Стосовно вимог банку щодо стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки. Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Виходячи з того, що позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" стосовно стягнення суми з ПАТ "Акцент-Банк" за договором поруки, витікають з відносин, які виникли на підставі договору укладеного між суб'єктами господарювання, то такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства. Згідно п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (постанова Верховного Суду України №6-745ц15) На підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь банку слід стягнути понесені судові витрати у сумі 7226грн. 10коп.

Outcome: partial