Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ "Кредитні ініціативи", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., Дарницький районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Мотивуючи свої вимоги тим, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. виконавчий напис від 06 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 4632, щодо стягнення з неї - [PERSON] на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості за кредитним договором за період з 28 листопада 2012 року по 01 лютого 2015 року 3 567 444 (три мільйони п`ятсот шістдесят сім тисяч чотириста сорок чотири) грн. 70 (сімдесят) коп., суперечить правилам ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язковості переліку певних документів факту безспірності заборгованості, порушення строку, за яким проводиться стягнення, глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо безспірності документів, на підставі яких здійснюється стягнення, роз`ясненням п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», а також не дотримання відповідачем як стягувачем процедури врегулювання у позасудовому порядку: неналежне повідомлення боржника про намір стягнення боргу шляхом звернення до нотаріуса тощо, передбаченої вказаним законом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 08 липня 2020 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задоволенти уцілому, посилаючись на недотримання нотаріусом при видачі виконавчого напису Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язковості переліку певних документів факту безспірності заборгованості, глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо безспірності документів, на підставі яких здійснюється стягнення, роз`ясненням п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», а таком не дотримання відповідачем як стягувачем процедури врегулювання у позасудовому порядку: неналежне повідомлення про намір стягнення боргу шляхом звернення до нотаріуса тощо, передбаченої вказаним законом. Представник відповідача Тищенко К.О. , діюча на підставі довіреності від 05 жовтня 2020 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог, вважаючи, що нотаріусом процедура видачі виконавчого напису дотримана відповідно до Закону України «Про нотаріат», а відповідачем, як стягувачем, наданий нотаріусу повний пакет документів, які вказують на факт безспірності заборгованості, зважаючи на порушення позивачкою умов кредитного договору та наявність безспірного боргу. Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А., Дарницький районний відділ Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судовезасідання не з`явивились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третіх осіб, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням третіх. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, вивчивши матеріали виконавчого напису нотаріуса, з урахуванням відзиву на позов, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З метою всебічного, об`єктивного розгляду справи судом за клопотанням позивача витребувано у нотаріуса та досліджено в ході розгляду справи матеріали, на підставі яких нотаріус прийняв рішення щодо видачі оспорюваного виконавчого напису (а.с. 62 - 183). Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач - ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено кредитний договір № 2615/0608/71-058 на суму 200 000 доларів США для поточних потреб зі строком повернення до 27 червня 2021 року (а.с. 127 - 131, 132, матеріали виконавчого напису нотаріуса (а.с. 62 - 189). 13 лютого 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направлено [PERSON] письмове повідомлення про наявну заборгованість відповідно до кредитного договору, яка станом на 01 лютого 2015 року становила 260 720 доларів 48 центів США, що по курсу НБУ станом на 01.02.2015 року становить 4 212 673 грн. 80 коп. (а.с. 133 - 139) Даних про вручення такого повідомлення адресату матеріали справи не містять, що вказує на недотримання процедури вчинення виконавчого напису нотаріусом. 06 квітня 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про вчинення виконавчого напису щодо стягнення 3 558 594 грн. 70 коп., до якої долучено детальний розрахунок за кредитом, з якого вбачається, що станом на 01.02.2015 року наявна заборгованість за кредитом становить 3 558 594 грн. 70 коп. та складається із таких складових: заборгованість за кредитом - 155 095 доларів 00 центів США, що по курсу НБУ станом на 01.02.2015 року становить 2 505 996 грн. 62 коп., заборгованість по відсотках - 65 144 доларів 82 центів США, що по курсу НБУ станом на 01.02.2015 року становить 1 152 598 грн. 08 коп. (а.с. 64 - 65), проте долучений до заяви розрахунок заборгованості станом на 27.06.2008 року містить інформацію про інші суму боргу - а саме 4 212 673 грн. 80 коп. (а.с. 67), а виписка по особовому рахунку боржника за період з 28.11.2012 року по 01.02.2015 року містить ще іншу інформацію про суму боргу - а саме 1 593 885 грн. 64 коп. (а.с. 68 - 125). Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. виконавчого напису від 06 квітня 2015 року, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 4632, щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" заборгованості за кредитним договором за період з 28 листопада 2012 року по 01 лютого 2015 року в загальній сумі 3 567 444 (три мільйони п`ятсот шістдесят сім тисяч чотириста сорок чотири) грн. 70 (сімдесят) коп. Так, як вбачається із оспорюваного виконавчого напису нотаріуса приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. на підставі статей 34, 87-91 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі зиконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від червня 1999 року № 1172, запропонував стягнути з [PERSON] заборгованість, що виникла по кредитному договору № 2615/0608/71-058 від 27 червня 2008 року, укладеному між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «СВЕДБАНК», яке 28 листопада 2012 року на підставі Договору факторингу № 15 відступило право вимоги за Кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ГПЮС», яке надалі 28 листопада 2012 року, на підставі Договору факторингу, відступило право шмоги за Кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ». Стягнення проводилась за період з 28 листопада 2012 року по 01 лютого 2015 року. Сума, що підлягала стягненню становила 3 567 444, 70 (три мільйони п`ятсот шістдесят сім тисяч чотириста сорок чотири) гривні 70 копійок та складалася з таких складових: -заборгованості за кредитом - 2 505 996, 62 (два мільйони п`ятсот п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 62 копійки, -заборгованості за відсотками за користування кредитом - 1 052 598,08 (один мільйон п`ятдесят дві тисячі п`ятсот дев`яносто вісім) гривень 08 копійок, -витрат на вчинення виконавчого напису - 8 850, 00 (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок (а.с. 40). Водночас, як вбачається зі змісту звернення від 13 лютого 2015 року стягувача - ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про наявну заборгованість відповідно до кредитного договору станом на 01 лютого 2015 року, кредитор вказав, що заборгованість становила 260 720 доларів 48 центів США, що по курсу НБУ станом на 01.02.2015 року 4 212 673 грн. 80 коп. та яка пропонувалась до сплати (погашення) (а.с. 133 - 139), а за виконавчим написом нотаріуса сума до стягнення визначена 3 567 444 грн..70 коп., що підтверджує наявну невідповідність як загальної суми заборгованості, так й її складових, тобто спірність заборгованості, або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. За загальним правилом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.18 ЦК нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом. Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства (ч.1 ст.39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 №296/5. Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена гл.14 Закону «Про нотаріат» та гл.16 розд.ІІ порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст.87 Закону «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів. У ст.88 Закону «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті закону нотаріус учиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше ніж 3 роки, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше ніж рік. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається в межах цього строку. Порядок учинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пп.1, 3 гл.16 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з пп.2.1 п.2 гл.16 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування й місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата й місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст.50 закону «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у пп.2.3 п.2 гл.16 розд. ІІ порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права в аналогічних правовідносинах дійшла Велика палата ВС у постанові від 29.03.2019 у цивільній справі №137/1666/16-ц. Зважаючи на таку правову позицію та спірні правовідносини, суд встановив, що відповідач, звертаючись до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису та документами, не довів безспірність заборгованості позичальника [PERSON] перед банком (його правонаступником). Так, 06 квітня 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу із заявою про вчинення виконавчого напису щодо стягнення 3 558 594 грн. 70 коп., до якої долучено детальний розрахунок за кредитом, з якого вбачається, що станом на 01.02.2015 року наявна заборгованість за кредитом становить 3 558 594 грн. 70 коп. й складається із таких складових: заборгованість за кредитом - 155 095 доларів 00 центів США, що по курсу НБУ станом на 01.02.2015 року становить 2 505 996 грн. 62 коп., заборгованість по відсотках - 65 144 доларів 82 центів США, що по курсу НБУ станом на 01.02.2015 року становить 1 152 598 грн. 08 коп. (а.с. 64 - 65), проте долучений до заяви розрахунок заборгованості станом на 27.06.2008 року містить інформацію про інші суму боргу - а саме 4 212 673 грн. 80 коп. (а.с. 67), а виписка по особовому рахунку боржника за період з 28.11.2012 року по 01.02.2015 року містить ще іншу інформацію про суму боргу, а саме - 1 593 885 грн. 64 коп. (а.с. 68 - 125), окрім того, відповідачем як стягувачем не дотримана процедури звернення до нотаріуса, пропонована сума стягнення містить різні суми, й відомостей про належне вручення такого повідомлення адресату матеріали справи не містять та в ході розгляду якої не доповнені, відтак такий виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, вчинений нотаріусом всупереч ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Таким чином, суд вважає, що вимога позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від відповідальності за недотримання закону щодо надання доказів про безспірність заборгованості, оскільки докази ним на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, а також заперечення відповідача, які викладені у відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обгрутованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру в загальній сумі 640 грн. 00 коп. (а.с.1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 35, 37, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», з урахуванням п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні»,

Outcome: approved