Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду з\~зазначеним\~позовом\~до відповідача із вищезазначеним позовом, підставність позову обґрунтував наступним. Він, [PERSON] згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №16 від 02.01.1989 року є головою колгоспного двору житлового будинку, який розташований за адресою: с. Щаслива, вул. Б. Хмельницького, 23, Липовецького району Вінницької області. За відомостями органу місцевого самоврядування, членами колгоспного двору є: він, [PERSON], його мати [PERSON] та його дружина [PERSON] 02.11.1999 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки заповітного розпорядження на випадок своєї смерті спадкодавець не вчинила. До складу спадкової маси увійшла 1/3 частки житлового будинку під №23 розташованого по вул. Б. Хмельницького в с. Щаслива Липовецького району Вінницької області. Позивач, будучи спадкоємцем першої черги, спадщину прийняв фактично, у відповідності до діючого на час відкриття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у житловому будинку нотаріус відмовив позивачеві,\~мотивуючи тим, що даний будинок належить до суспільної групи колгоспний двір, а тому належить його членам на праві спільної сумісної власності, при цьому, правовстановлюючий документ видано не на спадкодавця, отож не підтверджується належність йому частки у нерухомому майні. Зважаючи на викладене, позивач просить суд визначити частки співвласників колгоспного двору, а також визнати за ним право власності в порядку спадкування на частку належну спадкодавцеві, оскільки спадщину він прийняв. В судове засідання позивач не зявився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд позов задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявилась, в заяві зазначила, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову, просила суд розгляд справи проводити за її відсутності. Враховуючи те, що сторони, скористались своїм правом врегульованим ч.2 ст.158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі, в загальному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. Судом установлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №16 від 02.01.1989 року виданого виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Липовецького району Вінницької області, домоволодіння, що розташоване за адресою: с. Щаслива, вул. Б. Хмельницького, 23, Липовецького району Вінницької області, належить до суспільної групи колгоспний двір, головою якого є [PERSON]. За правилами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСРу редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності у рівних частках. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"(зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно відомостей по Щасливській сільській раді, які відображено у довідці №217 від 16.05.2017 року, станом на 15.04.1991 року, членами колгоспного двору були: [PERSON], його мати [PERSON], його дружина [PERSON], які були зареєстровані та постійно проживали у вказаному житловому будинку. Отже, право власності на майно колгоспного двору, в яке входив житловий будинок за №23 розташованого по вул. Б. Хмельницького (раніше вул. Будьонного) в с. Щаслива Липовецького району Вінницької області, у відповідності до діючого на той час законодавства належав в рівних частках трьом особам: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], отож їх частки становлять по 1/3 кожного. Проте, 02.11.1999 року в с. Щаслива Липовецького району Вінницької області, [PERSON] померла, на що вказує свідоцтво про смерть серія І-АМ №061011. Після її смерті відкрилась спадщина. Із матеріалів спадкової справи, яка була витребувана судом встановлено, що своїм правом на спадкування скористалась [PERSON], будучи спадкоємцем за заповітом вчиненим за життя спадкодавця від 23.03.1998 року, відповідно до якого спадкодавець заповіла [PERSON] право на земельну частку (пай). Як було встановлено вище судом, [PERSON] належала частка в обєкті нерухомого майна, а саме: 1/3 частки житлового будинку за №23 розташованого по вул. Б. Хмельницького (раніше вул. Будьонного) в с. Щаслива Липовецького району Вінницької області. Наведене свідчить, що спадщина не була охоплена заповітом, отож відкрилась ще й за законом. З довідки № 214 від 16.05.2017 року виданої виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Липовецького району встановлено, що [PERSON] на протязі шести місяців з дня смерті своєї матері [PERSON], яка померла 02.11.1999 року, спадщину прийняв фактично, шляхом спільного проживання та реєстрації з нею в одному будинку під № 23 по вул. Б. Хмельницького, с. Щаслива Липовецького району до дня її смерті, проводив поточний ремонт житлового будинку, обробляв земельну ділянку, сплачував усі необхідні платежі за майно померлої. Зважаючи на те, що спадщина відкрилась до 2004 року, до вказаних правовідносин слід застосовувати правила ЦК УРСР, 1963, року, відповідно до положень якого, (ст.548, 549 ЦК УРСР), [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, отож вона йому належить з моменту відкриття спадщини. Проте реалізувати свої спадкові права на частку у нерухомому майні позивач позбавлений можливості в нотаріальному порядку, так як нотаріус вказав на те, що житловий будинок належить до суспільної групи колгоспний двір, а тому належить його членам на праві спільної сумісної власності, тому встановити, яка частка зазначеного будинку належить покійному спадкодавцю нотаріусу не представляється можливим. У п.23 постанови ПВСУ від 30.05.2008 року за №7, визначено, що у разі відмови нотаріуса в реалізації прав особи в нотаріальному порядку вона може звернутись до суду у позовному провадженні. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357\~ЦК\~вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що членами колгоспного двору в житловому будинку №23 розташованого по вул. Б. Хмельницького (раніше вул. Будьонного) в с. Щаслива Липовецького району Вінницької області, станом на 15.04.1991 року були: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не втратили права в майні. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв позивач в порядку визначеному законодавцем, отож вона належить йому, однак таке його право не визнається, інші спадкоємці за законом відсутні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наведені позивачем у позові обставини знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду належними та допустимими доказами, які були перевірені судом та ґрунтуються на нормах законодавства, які регулюють вирішення даного спору, отож суд дійшов до переконання, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення з метою відновлення порушених прав позивача. Крім того, відповідач вимоги визнала, не заперечують проти їх задоволення. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачами позовних вимог та виносить рішення про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved