Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів , в якому просять суд визнати на ними право на користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS] та провести реєстрацію проживання. В обгрунтування своїх вимог позивачі покликаються на те, що у лютому 1994 року АТП „Винниківське" надало відповідачеві [PERSON] однокімнатну квартиру в [ADDRESS] куди зі згоди [PERSON] вселились позивачка [PERSON] та її син [PERSON]. З 1994 року сторони проживали за вказною адресою втрьох як одна сім"я, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет і т.д. У 1994 році [PERSON] набув право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом безоплатної приватизації, що встановлено рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07.12.2009 року, яке набрало законної сили 17.06.2010 року. З моменту вселення у вказану квартиру відповідач [PERSON] не давав своєї згоди на реєстрцію позивачів у вказаній квартирі, мотивуючи тим, щоб не сплачувати за комунальні послуги та квартирну плату потрійну оплату, хоча вони проживали як одна сім"я, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. На цьому грунті у них почали виникати конфлікти та непорозуміння а тому, у 2004 році [PERSON] забрав усі свої особисті речі та пішов проживати до своєї колишньої дружини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.09.2011 року. Позивачі вказують, що після припинення подружніх відносин між [PERSON] та [PERSON] у 2004 році та розірвання шлюбу у 2011 році усі комунальні експлуатаційні витрати по утриманню даної квартири міські телефонні розмови, ремонтні роботи, інші витрати у вказаній квартирі, сплачують вони, оскільки [PERSON] у даній квартирі не проживає. На даний час відповідач [PERSON] не визнає право позивачів на користування спірним житловим приміщенням та чинить перешкоди у користуванні таким. На підставі наведеного позивачі вказують, що законно вселились та проживають у кв. [ADDRESS], як члени сім'ї власника житла а від так, вважають, що мають законне право на користування таким з відповідною реєстрацією. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та [PERSON] позовні підтримали та просять суд задоволити повністю. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги позивачів не визнав та просить суд в задоволенні таких відмовити у зв'язку з безпідставністю. Свої заперечення мотивує тим, що являється власником квартири №10, в яку у 1994 році разом з ним, та з його згоди вселилися на той час його дружина [PERSON] зі своїм сином, які в ній проживають до даного часу. Тривалий час він не може потрапити до своєї квартири, так як [PERSON] поміняла вхідні двері та замки, ключів від квартири йому не дає та не впускає в квартиру. На даний час у нього як власника квартири не має наміру надавати позивачам право на користування спірним житловим приміщенням, оскільки проживання останніх у такому буде суперечити його правам та інтересам як власника даного майна. Проаналізувавши доводи сторін та матеріали справи, дослуживши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що у 1992 році [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який у вересні 2011 року розірваний за рішенням суду. У 1994 р. [PERSON] набув право особистої власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] шляхом безоплатної приватизації, що стверджується свідоцтвом про право власності видане Приватною аграрно-торговою фірмою „Винниківська" від 06.03.2000, зареєстроване Львівським державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки за реєстровим № 380. Згідно довідки № 90 від 24.01.2014 р., виданої Чишківською сільською радою, власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON], в якій зареєстровані та проживають: [PERSON] - голова д/г, [PERSON] - його дочка. [PERSON] та [PERSON] - онуки. Також встановлено, що у 1994 р. [PERSON] вселилася в дану квартиру як дружина [PERSON], разом з своїм сином [PERSON] в якій вони проживають до даного часу без реєстрації. Даний факт сторонами не заперечується. Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім»ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним, користуються даним жилим приміщенням нарівні з власником. До членів сім»ї власника належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно показів сторін, судом встановлено, що після розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON], відповідач [PERSON], надав згоду на тимчасове (безкоштовне) проживання позивачів у належній йому квартирі, які проживають у ній на даний час. Догору (найму) оренди житла між ними не укладалось. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] не перебувають у родинних відносинах із відповідачем, не є членами його сім'ї в розумінні ст. З СК України ч. 2 ст. 64 ЖК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь- яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право осіб користуватися житлом існує лише за наявності на це волі власника. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивачів про визнання за ними права користування на спірне житлове примішення, за адресою [ADDRESS], без згоди власника відповідача [PERSON] призведе до порушення охоронюваних законами України та конституційних прав останнього на користування, розпорядження та володіння належним йому на праві приватної власності майном. Суд критично оцінює доводи позивачів про набуття права користування спірним житловим приміщенням, з підстав належного утримання такого майна, так як своїми діями позивачі виконували умови досягнутої згоди з власником майна на визначений ним термін, щодо проживання в належному йому приміщенні. Згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни вільні у виборі місця проживання, перебування та реєстрації. Судом встановлено, що місце проживання позивачки [PERSON] зареєстроване за адресою : [ADDRESS], що стверджується відповідною відміткою в паспорті громадянина України серія [NUMBER] виданого на ім'я [PERSON] Місце проживання позивача [PERSON] зареєстроване за адресою : [ADDRESS], що стверджується відповідною відміткою в паспорті громадянина України серія [NUMBER] виданого на ім'я [PERSON] Таким чином, враховуючи те, що доводи позивачів про набуття ними права на користування житловою квартирою [ADDRESS], не знайшли свого підтвердження в представлених суду доказах та повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи, та те, що судом не встановлено жодних підстав, які б свідчили про порушення відповідачем [PERSON], прав позивачів [PERSON] та [PERSON] щодо вільного вибору місця проживання, перебування та реєстрації, позовні вимоги є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed