Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

21.02.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, а 17.08.2020 - з уточненою позовною заявою, до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за наступними вимогами: 1. Виселити [PERSON] , [INFO] , уродженку с. Таранівка Зміївського району, [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Хальмар-ю, Горняцького району м. Воркута Російської Федерації, [PERSON] , [INFO] , уродженку с. Таранівка Зміївського району, з займаного ними будинку [ADDRESS] , з наданням іншого жилого приміщення по [ADDRESS] , що є підставою для зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку ппо [ADDRESS] . На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім неї, у належному їй домоволодінні мешкає її дочка [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] . Їй 66 років, вона не працює, отримує пенсію за віком у розмірі 2\~022 грн щомісячно, інших джерел доходів не має. З 22.05.2019 безстроково має ІІІ групу інвалідності через онкологічні захворювання. Останні роки вона неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні у медичних закладах м. Харкова, перенесла низку операцій, мала ускладнення. Їй потрібен спокій та піклування. Лише у грудні 2018 року нею було витрачено на дослідження, операцію, ліки 67 036 грн, тому її матеріальне становище є досить нужденним. Відповідач [PERSON] , будучи її єдиною дочкою та особою, що може та повинна піклуватися за нею, працюючи машиністом насосних установок у КП "Харківводоканал", отримує заробітну плату та має можливість надавати їй матеріальну допомогу, але через неприязні відносини добровільно не бажала цього робити, у зв`язку із чим вона вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення з неї аліментів на її утримання. 07.10.2019 рішенням Зміївського районного суду стягнуто з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 968 грн, щомісячно, починаючи з 03.06.2019 довічно. Останнім часом [PERSON] зі своєю дочкою та чоловіком, замість надання покою та піклування, неодноразово вчиняють сварки та бійки з нею, на протязі останніх років своєю протиправною поведінкою створюють неможливі умови для проживання в належному їй будинку, а саме: постійно ображають, погрожують, здійснюють моральне та фізичне насилля, умисно завдають їй тілесні ушкодження. На пропозиції звільнити будинок на добровільних засадах відповідачі відмовляються. Своїми провокуючими діями, які тривають вже не один рік, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] викликали погіршення її стану здоров`я, про що вона зауважила вище. Вона неодноразова зверталася до поліції м. Зміїв та м. Харкова з приводу домашнього насилля у її родині, у відповідь допомогу не отримувала, відповідачі не притягнуті ні до якої відповідальності, протиправні дії з їх боку продовжуються. Крім того їй було відмовлено в проходженні судово-медичної експертизи після останнього побиття дочкою. Вона зверталася за допомогою до Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області про вжиття заходів до членів її родини, допомоги немає, отримала відписку про необхідність її звернення до суду з метою виселення кривдників. По [ADDRESS] знаходиться її житловий будинок, подарований їй 04.07.1992 матір`ю [PERSON] , пристосований для проживання, вона не заперечує, щоб там проживала окремо від неї родина відповідачів. Оскільки відповідачі систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для неї проживання з ними в одному будинку, всі застосовані до них заходи запобігання - виявились безрезультатними, вимушена звернутися з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. З урахуванням наведеного вважала, що її проживання спільно з відповідачами в одному житловому приміщенні суперечить її інтересам та є неможливим, при цьому вона може надати відповідачам інше житлове приміщення для проживання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 06.03.2020 клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору задоволено частково, відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання заяви про виселення осіб з наданням іншого жилого приміщення до ухвалення судового рішення по справі, прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання 06.04.2020. 31.03.2020, 15.09.2020, 25.09.2020відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подали до суду відзиви на позовну та на уточнену позовну заяву, в яких позовні вимоги не визнали, просили відмовити у позові з наступних підстав: у ст. 116 ЖК України зазначені випадки про виселення осіб без надання іншого жилого приміщення, які ними не було порушено, до них не були прийняті будь-які міри впливу зі сторони судів, прокурорів, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкому, а також заходів громадського впливу. Всі додані до позовної заяви матеріали, докази, це переписка з поліцією Зміївського ВП ГУ НП в Харківській області та ГУ НП в Харківській області. Також, звернення позивача із заявою до Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області не підтверджують вказані у ст.\~116 ЖК України підстави для виселення. В позовній заяві позивач вказує, що робила їм пропозиції звільнити будинок на добровільних засадах, але щодо цього факту позивач не надала суду доказу. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS] її мати стала власницею цього будинку 18.10.2010. [PERSON] в цьому будинку була зареєстрована 27.11.2000, [PERSON] - [INFO] , а [PERSON] з моменту народження, тобто з [INFO] . З цього часу вони і проживають в даному будинку. Вони жили дружно, без всяких сварок, разом побудували на садибі сарай, літній душ, перекрили дахи на будинок [ADDRESS] , сараї та літній кухні, держали підсобне господарство, вирощували овочі на огородах. В 2016 році мати почала хворіти. За цей період перенесла три операції. Весь час вони їй допомагали матеріально, [PERSON] після операцій знаходилася в лікарні, по рекомендації лікарів, купувала ліки. І коли [PERSON] , по рекомендації лікаря, не повідомила позивача про тяжку хворобу, після цього позивач почала вести себе неадекватно, в сім`ї вчиняла сварки, тобто з цього все і почалося, а в 2019 році по її заяві з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання матері. В 2019 році огород позивач саджала біля будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] вказує, що хоче щоб вони проживали в буд. [ADDRESS] , який також належить їй, або в буд. [ADDRESS] , але в цих будинках немає жодних умов для проживання, в цих будинках ніхто не мешкає з 2000 року. 06.04.2020,\~05.05.2020\~у зв`язку із заходами, які вживаються у державі згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19", причини неприбуття в судове засідання учасників цивільного процесу судом розглядаються як поважні, тому підготовче засідання було відкладено. 10.04.2020\~та 29.09.2020\~позивач [PERSON] \~подала до\~суду відповідь\~на відзив,\~в якій\~заперечувала повністю проти фактів, викладених відповідачами у відзиві, вважала, що її позовна заява має бути задоволена, бо викладені у відзиві факти не відповідають дійсності та не доведені. 10.06.2020 за клопотанням представника відповідачів відкладено підготовче засідання. 17.08.2020 в підготовчому засіданні прийнято уточнену позовну заяву та відкладено підготовче засідання. 17.09.2020 за клопотанням представника відповідачів відкладено підготовче засідання. 27.10.2020 за клопотанням відповідача [PERSON] відкладено підготовче засідання. 19.11.2020, 20.01.2020 підготовче засідання відкладено, у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. 31.03.2021 відповідач [PERSON] подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, але в присутності її представника [PERSON] , оскільки вона не може прийняти участь у справі за станом здоров`я. 07.04.2021 вирішено всі питання підготовчого провадження, після чого позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] , відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] , висловили думки щодо можливості закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на підставі доказів, наданих сторонами та наявних у матеріалах справи. Під час судового розгляду позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній та в уточненій позовній заявах. Наполягали не неможливості спільного проживання позивача з відповідачами через вкрай неприязні стосунки та протиправні дії з боку відповідачів. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у відзивах. У поясненнях, наданих в судовому засіданні пояснили, що на цей час, через вкрай неприязні стосунки з позивачем, що унеможливлюють спільне проживання, вони залишили належний позивачці будинок та проживають у найманому житлі. У будинку [ADDRESS] вони не бажають проживати, оскільки цей будинок також належить позивачці, на цей час непридатний до проживання, для приведення його в належний стан потрібні витрати. Також, пояснили, що припинили бути членами сім`ї власника будинку, домовленості щодо умов проживання в будинку у них з власником немає. Вислухавши учасників процесу, дослідивши доводи заяв по суті справи та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивач [PERSON] є власником: 1) житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] , виданого 18.10.2010 виконавчим комітетом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області; 2) житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 04.07.1992, посвідченого виконавчим комітетом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області (а. с. 16). Даними свідоцтва про одруження Серія [NUMBER] , свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , паспорту Серія [NUMBER] , паспорту Серія [NUMBER] , що додані до справи, та довідками Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області № 03 від 02.01.2020, № 236/02-18 від 02.03.2020, № 237/02-18 від 02.03.2020, № 238/02-18 від 02.03.2020, № 221/11-17 від 13.05.2020, № 222/11-17 від 13.05.2020, № 223/11-17 від 13.05.2020 підтверджується, що відповідач [PERSON] є дочкою, відповідач [PERSON] є онукою, відповідач [PERSON] - зятем позивача [PERSON] . Відповідачі зареєстровані у належному позивачці жилому будинку в [ADDRESS] (а. с. 9-10, 12-14, 52-54, 93, 94, 124-126, 181-183). З акта обстеження № 113, складеного 07.06.2019 депутатом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області Рибак Т. Г., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що в буд. [ADDRESS] , проживають [PERSON] , 1953 року народження, [PERSON] , 1971 року народження, [PERSON] , 1979 року народження та [PERSON] , 2001 року народження (приїжджає на вихідні, проживає та навчається в м. Харкові). Зі слів сусідів, вони проживають поруч з домоволодінням по [ADDRESS] , але сварок, лайок або бійок між рідними в даному будинку не бачили. Близько 1,5-2 місяці тому біля домоволодіння [ADDRESS] бачили машину патрульної поліції, але з якого приводу вона була викликана сусіди не знають. Зі слів [PERSON] та окремо зі слів [PERSON] сусіди знають про сварки в родині, але дані сварки вони не помічали (а. с. 17). З акта обстеження № 41, складеного 25.02.2020 депутатом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області Рибак Т. Г., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] , на праві особистої власності числиться за [PERSON] . Також в ході обстеження було встановлено, що житловий будинок дерев`яний, обмазаний глиною, будинок має дві кімнати, прихожа, галерея, кладовка. Площа будинку 37,2 кв. м. Двері дерев`яні пофарбовані, цілі, вікна в будинку дерев`яні, цілі пофарбовані без щілей, стіни в середині будинку побілені. В будинку наявні такі меблі: шафа, два столи, стільці, два дивани, ліжко, телевізор, холодильники. На подвір`ї наявні такі господарчі будівлі: погріб, сарай, туалет. Будинок електрифікований, має пічне опалення. Виходячи з оглянутого, при обстеженні було встановлено, що житловий будинок придатний для проживання (а. с. 87). З наданих листів: Зміїського ВП НПУ ГУНП в Харківській області № 2936 від 26.03.2019; позивача [PERSON] від 04.04.2009, від 13.06.2019, від 22.04.2019, від 27.08.2019; Управління превентивної діяльності ГУНП в Харківській області НП України від 21.08.2019, від 23.04.2019, від 08.07.2019; Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 08.07.2019; Витягу з ЖЕО № 7246 Зміївського ВП від 22.08.2019, амбулаторної карти\~ [PERSON] ,\~Висновку фахівця\~№ 12-14/195-Зм/19вбачається, що позивач [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу вчинення сварок та бійок з боку її дочки та онуки (а. с. 18-23, 25-33, 180). 21.11.2014 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Куриленко\~С. В. було посвідчено заповіт, яким [PERSON] заповідав все своє майно [PERSON] (а. с. 24). За період з 2016 року по квітень 2019 року позивач [PERSON] неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні у медичних закладах м. Харкова, перенесла оперативне лікування, мала ускладнення (а. с. 34-42). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07.10.2019 позовну заяву задоволено частково, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання матері [PERSON] , у розмірі 968 грн 00 коп., щомісячно, починаючи з 13.06.2019, довічно, в іншій частині позову відмовлено (а. с. 43-44). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 317-319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Згідно ст. ст. 320, 321 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 383, 391 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В свою чергу, статтею 47 Конституції України передбачено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 109 ЖК Української PCP передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Статтею 114 ЖК Української РСР врегульовано порядок виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення . З наданням іншого жилого приміщення може бути виселено: робітників і службовців (разом з проживаючими з ними особами), що припинили трудові відносини з підприємствами, установами, організаціями найважливіших галузей народного господарства, які надали жиле приміщення, у зв`язку із звільненням за власним бажанням без поважних причин, або за порушення трудової дисципліни, або за вчинення злочину. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік списки таких підприємств, установ, організацій затверджуються Радою Міністрів РСР і Радою Міністрів Української РСР; громадяни, які одержали жилі приміщення в будинках колгоспів, якщо вони виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням; громадян, позбавлених батьківських прав, якщо вони проживають спільно з дітьми, відносно яких позбавлені батьківських прав. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Статтею 116 ЖК Української РСР врегульовано порядок виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення. За положеннями вказаної норми, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13.05.2008 у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009-...). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60). У розглядуваній справі з боку відповідачів, які є колишніми членами сім`ї власника житла - позивача, порушуються права позивача як власника житла щодо вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Факт неможливості спільного проживання позивача з відповідачами не заперечується всіма учасниками справи, які висловлюють взаємні образи та претензії з приводу створення таких умов, що унеможливлюють спільне проживання. Між позивачем та відповідачами відсутні угоди щодо порядку та умов використання відповідачами житла, належного позивачці. А також, під час судового розгляду сторони однозначно стверджували про неможливість подальшого спільного проживання та укладення між сторонами угоди щодо користування відповідачами спірним житлом. При цьому, позивач надає інше належне їй житло у вигляді сусіднього будинку, для проживання та реєстрації місця проживання відповідачів, тому позбавлення відповідачів спірного житла не позбавляє їх житла взагалі. Виходячи з цього, втручання у права відповідачів на користування житлом, що належне позивачці, є пропорційним до поставленої законом мети щодо захисту прав власника житла [PERSON] незважаючи на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. За таких обставин, позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Згідно з частинами 1, 6 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки задоволено позов [PERSON] , якій було відстрочено сплату судового збору, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить стягнути судовий збір до Державного бюджету України у розмірі\~з кожного\~по 280\~грн 27\~коп.\~

Outcome: approved