Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до ПАТ "ВТБ Банк" про стягненння заборгованості із заробітної плати, среднього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В позові зазначає, що він [PERSON] відповідно до наказу № 3177к 11 серпня 2011 року прийнятий на посаду начальника Відділу по роботі з проблемними активами Відділення «Вінницька регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ БАНК» З 17 червня 2014 року, відповідно до наказу № 1688-к від 16.06.2014-К, він переведений на посаду головного експерта Управління по роботі з проблемними активами корпоративного та малого бізнесу Департаменту контролю банківських ризиків з робочим місцем у м. Вінниця. Відповідно до наказу № 3728-К від 06 січня 2015 року звільнений у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП із виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсацією за 31 календарний день невикористаної щорічної відпустки. Вважав , що звільнений незаконно, оскільки має переважне право на залишенні на роботі при вивільненні працівників, оскільки має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, тому просив поновити його на роботі. Однак до початку розгляду справи по суті уточнив позовні вимоги та вимогу про поновлення на роботі не підтримав. Крім того, позивач зазначає, що йому не виплачено заробітну плату в повному об'ємі, тому він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 січня 2015 року по день фактичного розрахунку. В підтвердження своєї позиції позивач вказує, що відповідно до Положення про мотивацію працівників, залучених до повернення проблемної заборгованості позичальників роздрібного,малого та корпоративного бізнесу, воно визначає порядок виплат та розрахунку додаткової квартальної премії працівникам відділів по роботі з проблемними активами відділень (дирекцій), залученим до роботи з проблемною заборгованістю. Метою Положення є підвищення ефективності роботи з повернення проблемної заборгованості позичальників роздрібного, малого та корпоративного бізнесу, шляхом забезпечення мотивації працівників відділів по роботі з проблемними активами відділень (дирекцій) пропорційно до результатів виконання встановлених планових показників, стратегічних та поточних задач перед ними та Банком в цілому. Згідно п. 3.1 Положення передбачено, що премія розраховується працівнику начальнику ВРПА щоквартально, відповідно до розділу 4 даного Положення та виплачується за умов повного та своєчасного виконання ним запланованих дій, визначених внутрішніми нормативними документами Банку, що регулюють роботу з проблемною заборгованістю. Відповідно до п. 3.2. Положення встановлено, що критерієм для виплати премії є листок повернення проблемної заборгованості відповідно до квартальних планів погашення проблемної заборгованості, що встановлюються, для кожного відділення у гривневому еквіваленті, за кожним напрямком бізнесу окремо. Згідно п. 4,1.1 Положення передбачено, що розрахунок премії для працівників ВРПА, які супроводжують один напрямок стягнення, здійснюється за певною формулою. Відповідно до Службової записки № 23134/1 від 10.10.2014 р. «Щодо доведення -планових показників врегулювання проблемної заборгованості на IV квартал 2014 р.» позивачеві було доведено планові показники врегулювання заборгованості за напрямком малого бізнесу в сумі 60'000,00 грн. У четвертому кварталі, ним було врегульовано (повернуто) проблемної заборгованості на суму 305515,46 гривень. Тому, позивач вважає, що відповідно до п.4.1.1 Положення про розмір незаконно невиплаченої премії розраховується наступним чином: 1*6500,00грн.*2=13000,00грн. Таким чином, розмір незаконно невиплаченої йому премії становить 13000,00 грн, тому саме таку суму позивач просить стягнути. Крім того, позивач зазначає, що згідно п. 12 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Мінфіну від 13.03.1998 р. за № 59, передбачено, що якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. Відповідно до ст. 107 КЗпП оплата роботи у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі. У зв'язку із цим позивач вказує, що йому не було надано інший день відпочинку та не оплачено при звільнені за повернення із відрядження у вихідний день у кількості 4 (чотири) дні, а саме: 12.11.2011 р. (повертався із відрядження із м. Києва); · 15.09.2012 р. (повертався із відрядження із м. Одеса); · 16.02,2013 р. (повертався із відрядження із м. Львів); · 08.06.2013 р. (повертався із відрядження із м. Одеса). Перебування у відрядженні підтверджує відповідними наказами та випискою по зарплатному рахунку. В зв'язку із цим, ввжає, що сума коштів яка йому не була виплачена при звільнені за роботу у вихідний день становить: 302,33 грн. х 2 (подвійний розмір) х 4 дні = 2'418, 64 грн. Даний розрахунок позивач провів, у відповідності до п. 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. Тому, також просить стягнути з відповідача кошти, які не були виплачені при звільненні за роботу у вихідний день в сумі 2418,64 гривень. Окрім того, позивач зазначає, що відповідно до ст. 117 КЗпП передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому прцівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, [PERSON] вважає, що також має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 січня 2015 року по день фактичного розрахунку. Станом на 07.04.2015 р., заборгованість вже становить: 302,33 грн. х 67 роб. дні = 20'256,11 грн. Тому, теж просить стягнути з відповідача дану суму коштів. Позивач також взакує, що у зв'язку з незаконними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода. Полягає вона в тому, що у нього були втрачені нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення його прав та глибину душевних страждань, вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмрі 20'000,00 грн. Тому, звернувся до суду з даним позовом та просить задовільнити. В судовому засіданні позивач, [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги . Просив стягнути заборгованость по невиплаченій премії та подвійній компенсації за вихідний день в сумі 15418,64 грн., средній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20256,11 грн. та моральну шкоду в сумі 20000,00 грн, а всього 55674 грн.75 коп. Представник відповідача заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Суду пояснив, що свідчення позивача про невиплату заробітної плати під час процедури звільнення не відповідає дійсності та спростовується. Оскільки розрахунок з [PERSON] проведено в повному обсязі.Нарахування премії позивачу не здійснювалось, тому, що він на час нарахування уже не був працівником банку. Крім того, Верещак В.М. зазначив, що позивач не визнає нового положення про нарахування премії тому, що не був із ним ознайомлений. Однак дане Положення почало діяти за півроку до звільнення позивача , більше того, [PERSON] уже у відповідності до вимог нового Положення отримував премію за третій квартал. Тоді він його не оспорював та не мав жодних претензій. Щодо вимоги позивача про несплачені кошти за 4 дні його відрядження та необхідності їх компенсації у подвійному розмірі, представник відповідача теж категорично не погоджується. Відповідач вказує, що позивач помилково називає дні повернення з відрядження робочими днями. На підтвердження своєї позиції зазначив, що Банк не направляв [PERSON] для роботи у вихідний день, робота здійснювалась працівником виключно у дні проведення семінарів, тобто дні повернення з відрядження не є днями, коли працівник виконував роботу, тому відсутні підстави для сплати коштів позивачу. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, представник відповідача пояснив, що з урахуванням дотримання банком законодавства про працю та виплату всіх належних сум, що підлягають виплаті працівнику під час звільнення, вважає що відсутня вина банку в заподіянні моральної шкоди, яку позивач не підтверджує ніякими доказами. Стосовно заявленої в позові вимоги відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., просив суд врахувати, що позивач не обґрунтував розмір та необхідність відшкодування моральної шкоди, тому даної позовної вимоги представник відповідача теж не визнав та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 11.08.2011 року прийнятий на посаду начальника відділу по роботі з проблемними активами Відділення "Вінницька регіональна дирекція" ПАТ "ВТБ Банк". З 17 червня 2014 року, [PERSON] преведений на посаду головного експерта Управління по роботі з проблемними активами корпоративного та малого бізнесу Департаменту контролю банківських ризиків з робочим місцем у м.Вінниця. Наказом №3727-к від 12.12.2014 року [PERSON] був звільнений з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.6). Відповідно до довідки та розрахункового листа ПАТ «ВТБ БАНК» від 03.03.2015 р. (а.с. 56, 57) розрахунок при звільненні з [PERSON] проведено в повному обсязі. Згідно ст 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст 2 ЗУ "Про оплату праці "основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Щодо вимоги про незаконно невиплачену премію. Позивач робить посилання на Положення про мотивацію працівників, залучених до повернення проблемної заборгованності позичальників роздрібного, малого та корпоративного бізнесу у відділеннях (дирекціях) ПАТ «ВТБ БАНК», яке затверджене наказом ПАТ «ВТБ БАНК» від 14.08.2012 р. як на підставу виплати йому квартальної премії. Судом встановлено, що на момент попередження банком про вивільнення [PERSON] діяло Положення про затвердження систему мотивації працівників, залучених до повернення простроченої та проблемної заборгованності на етапах первинного та вторинного збору боргів ПАТ «ВТБ БАНК», що затверджене наказом ПАТ «ВТБ БАНК». від 23.10.2014 р. (а.с.45-46) , (а.с. 139-155). Відповідно до даного Положення, зокрема пункту 7 (а.с.46) вбачається, що премія розраховується управлянням по роботі з персоналом тим працівникам, які на дату розрахунку перебувають у трудових відносинах з банком, тобто які є працівниками банку. Копія доповідної записки (а.с. 61) свідчить, що рішення про виплату премії за 4 квартал було прийнято 29.01.2014року. Станом на 29.01.2015 р. [PERSON] вже не був працівником Банку, адже був звільнений 06.01.2015р., а тому не підпадав під програму преміювання відповідно до вищезазначених внутрішніх Положень ПАТ «ВТБ БАНК». Крім того, із копії Колективного договору між Адміністрацією і Трудовим коллективом ПАТ «ВТБ БАНК» , а саме із пункту 3.8. (а.с.72) встановлено, що залежно від фінансових результатів Банку та конкретних досягнень працівника, що оцінюються відповідно до внутрішніх нормативних документів анку, працівникам може виплачуватися премія. Також із даного документу вбачається, що преміальна винагорода не є гарантованою.Таким чином, виплата премії не носить обов'язковий характер. Тому, за зазначених вище обставин, суд вважає, що дана вимога позивача не обгрунтована та задоволенню не підлягає. Така позиція суду узгоджена із ППВС України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" де у п 8 зазначено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача несплачених коштів за 4 дні його відрядження, то суд дослідивши надані докази, матеірали справи дійшов такого висновку. Відповідно до ст.121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження , виплачуються: добові за час перебування у відрядженні , вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах встановлених законодавством. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] дійсно мав чотиири відрядження. Згідно з наказом ПАТ «ВТБ БАНК» від 08.11.2011 р. № 84-вд (а.с.95) [PERSON] направлявся до м. Києва для прийняття участі у семінарі. Із копії квитка (а.с.96) вбачається, що потяг позивача зи прибув з м. Києва до м. Вінниця 12.11.2011р. о 00.46 год., таким чином, 12.11.2011 р. [PERSON] участі у семінарі не брав, в цей день він лише повертався з відрядження, тому це день повернення з відрядження. Відповідно до копії наказу ПАТ «ВТБ БАНК» від 06.09.2012 р. № 62-вд (а.с.97) встановлено, шо [PERSON] направлявся до м. Одеса для прийняття участі у семінарі. Копія квитка (а.с.98) свідчить, що потяг позивача прибув з м. Одеса до м. Вінниця 15.09.2012 р. о 01.15 год. Таким чином, 15.09.2012 р. [PERSON] участі у семінарі не брав, в цей день він лише повертався з відрядження, тобто це також день повернення з відрядження. Відповідно до копії наказу ПАТ «ВТБ БАНК» від 04.02.2013 р. № 9-вд (а.с.99) встановлено, що [PERSON] направлявся до м. Львів для прийняття участі у семінарі. Копія квитка (а.с.100) підтверджує, що потяг позивача прибув з м. Львів до м. Вінниця 16.02.2013р. в 04.10 год. Таким чином, 16.02.2013 р. [PERSON] участі у семінарі не брав, а це день повернення його з відрядження. Відповідно до копії наказу ПАТ «ВТБ БАНК» від 30.05.2013 р. № 60-вд (а.с.101) встановлено, що [PERSON], направлявся до м. Одеса для прийняття участі у семінарі.Копія квитка (а.с.102) свідчить, що позивач прибув з м. Одеса до м. Вінниця 08.06.2013 р. в 6.31 год. Тому 08.06.2013 р. [PERSON] участі у семінарі не брав, це день повернення з відрядження. Зміст статті 72 КЗпП України передбачає, що робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. Аналіз ст. 107 КЗпП України свідчить, що у подвійному розмірі оплаті підлягають дні перебування у відрядження тільки в тому випадку, якщо працівник спеціально направляється для роботи в ці дні. Судом встановлено, що відповідно до п. 3.12 витягу із Положення про службові відрядження працівників ПАТ «ВТБ БАНК» (а.с.108), на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства.Якщо наказом про відрядження передбачено вибуття та/або повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день (інші дні) відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. Згідно з п. 10 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Мінфіну від 13.03.1998 р. за № 59, компенсація за роботу у вихідні дні виплачується тільки у разі, якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні дні. Міністерство праці та соціальної політики України у листі від 19.06.2008 р. № 154/13/116-08 роз'яснило , що стосується працівників, які направляються у відрядження спеціально для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то такими працівниками слід вважати тих, які відряджаються з обов'язком працювати у ці дні, що має бути прямо обумовлено в наказі про відрядження.» Судом встановлено, що даних записів по жодному з спірних днів відряджень в наказах ПАТ «ВТБ БАНК» немає, а час, зазначений в квитках тільки підтверджує, що у вихідний день [PERSON] не виконував роботу, а лише повертався з відрядження. Пунктом 4.5 Колективного договору ПАТ «ВТБ БАНК» (а.с. 74) встановлює, що оплата праці в надурочний час, вихідні, святкові та неробочі дні здійснюється згідно зі статями 106, 107 КЗпП України. За бажанням працівника, який працював у вихідні, святкові та неробочі дні, йому може бути наданий день відпочинку за фактично відпрацьований час. В даному випадку, позивачем не надано доказів фактично відпрацьованого часу, тому він не є таким, що працював у вказані дні. Судом встановлено, що за день повернення з відрядження [PERSON] отримав добові кошти, що позивач не заперечив і в судовому засіданні, крім того, судом встановлено, що із заявою про використання іншого дня відпочинку він до банку не звертався, а обов'язку здійснення інших виплат за цей день не передбачено внутрішніми положеннями Банку. Крім того, Колективним договором (а.с.67-85) визначено, що за ненормований робочий день працівникам банку надається 4 дні додаткової відпустки. Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення даної вимоги. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що [PERSON] при звільненні було виплачено в повному розмірі всі належні йому грошові кошти, у відповідності до законодавства про працю. Тому суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення коштів із відповідача. Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В судовому засіданні встановлено, що при звільненні [PERSON] відповідачем були дотримані усі норми чинного законодавства, виплачені в повному розмрі грошові кошти, тому жодних неправомірних рішень, дій чи бездіяльності з боку відповідача щодо позивача, [PERSON] не встановлено. Заслуговує на увагу також і відсутність вини відповідача. Тому суд не вбачає взагалі наявності моральної шкоди, отже вона не може бути відшкодована.

Outcome: dismissed