Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

23.10.2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою в порядку Закону України "Про захист прав споживачів", в якій просить суд визнати вимогу ПАТ "Криворіжгаз" про його борг в сумі 515,17 грн. недійсною, закрити провадження по справі у зв'язку зі сплином строку позовної давності. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він, будучи власником 1/4 частини квартири [ADDRESS], є споживачем послуг з газопостачання. 31.01.2005 року під час проведення перевірки газових приладів у вказаній квартирі працівниками ПАТ "Криворіжгаз" за відсутності понятих та свідків було неправомірно складено акт №926 про опалення квартири газовими приладами (двома конфорками та духовою шафою), та 21.02.2005 року складено акт на коригування нарахувань за період з 01.08.2004 року по 01.02.2005 року в сумі 515, 47 грн. Крім того, 14.08.2014 року представники відповідача намагались відключити подачу природного газу до квартири, в якій проживає позивач з підстав наявності у нього заборгованості за спожитий газ в сумі 990,80 грн., які він не визнавав, а тому не допустив їх до приміщення, про що 14.08.2014 року складено акт про не допуск. Вважаючи такі дії працівників газової компанії неправомірними та такими, що порушують права позивача, визначені Законом України "Про захист прав споживачів", [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позивачем вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що вона разом з позивачем [PERSON] проживають в [INFO], де у них встановлено лічильник газу. Оплату за спожитий природний газ вони вносять регулярно. 31.01.2005 року представниками ПАТ "КРИВОРІЖГАЗ" під час проведення перевірки було складено акт про допущення порушень, яке, на їх думку полягало в тому, що позивач здійснює опалення квартири за рахунок ввімкнених газових приладів (2-х конфорок та духової шафи), що не відповідало дійсності, оскільки на момент проведення перевірки сама [PERSON] готувала на них їжу. Виставлений за виявлене порушення згідно акту коригування нарахувань від 21.02.2005 року за період з 01.08.2004 року по 01.02.2005 року борг в розмірі 515,47 грн. вони не визнавали, вважаючи його недійсним. Про наявність акту на виявлення цих порушень вони дізнались лише під час розгляду судом справи за позовом ВАТ з газопостачання і газифікації "Криворіжгаз" про стягнення заборгованості за спожитий газ в сумі 278,69 грн., яку згідно рішення суду від 08.11.2006 року ними було сплачено в повному обсязі. На той момент будь-яких претензій за актами від 31.01.2005 року та від 21.02.2005 року вони не пред'являли. Крім того, строк позовної давності давно сплинув. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними, а обраний позивачем спосіб захисту його прав неналежним в розумінні ст.16 ЦК України. Вказувала, що 31.01.2005 року під час проведення працівниками газової компанії перевірки за адресою: [ADDRESS], було встановлено здійснення опалення приміщення за допомогою газової плити та духової шафи за відсутності побутового лічильника газу шляхом самовільного підключення до системи газопостачання, про що складено акт та нараховано матеріальні збитки в розмірі 515,47 грн. Також пояснила, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2006 року з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за спожитий газ в розмірі 278,69 грн., яку вони виплатили, позовні вимоги в частині стягнення матеріальних збитків в сумі 515,47 грн. залишено за заявою підприємства без розгляду. Протягом 2014 року працівники ПАТ "Криворіжгаз" неодноразово намагались відключити газопостачання до вказаної квартири у зв'язку з наявністю заборгованості, але позивач та інші споживачі до приміщення їх не допустили. В той же час, представник відповідача зазначила, що 25.04.2015 року між ПАТ "Криворіжгаз" та позивачем було укладено договір № 8061690 про надання населенню послуг з газопостачання, відповідно до п.26 якого розмір заборгованості [PERSON] станом на 01.04.2015 року становить 990,15 грн. та визнаний позивачем шляхом підписання цього договору. Зазначала, що сума заборгованості 511,78 грн. відповідачем списано як заборгованість, що виникла станом на 06.06.2002 року за попередніми користувачами приміщення до моменту приватизації квартири. Аналогічні доводи невизнання відповідачем заявлених вимог викладено в запереченні проти позову (а.с.44-46). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, витребуваної з архіву суду справи № 2-524/06, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] разом із [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен окремо, є співвласниками квартири [ADDRESS], приватизованої ними згідно розпорядження за № 21 від 22.03.207 року виданого Валівською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області, частка кожного з яких становить по 1/4 (а.с.10,14,15). Згідно договорів про надання населенню послуг з газопостачання від 25.04.2015 року (а.с.47-50), від 14.08.2015 (а.с.20-23) [PERSON] є споживачем послуг з постачання природного газу за вказаною адресою, які надає ПАТ "Криворіжгаз" - відповідач у справі. Заборгованість за спожитий природний газ за період з 01.07.2002 року по 01.05.2006 року в сумі 278,69 грн., стягнуто солідарно з позивача та [PERSON] рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 08.11.2006 року (а.с.11) позивачем сплачено (а.с.38-43 ц/с № 2-524/06). Ухвалою суду від 08.11.2006 року позовні вимоги в частині стягнення матеріальних збитків в сумі 515,47 грн. залишено за заявою підприємства без розгляду (а.с.13). Стосовно обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, судом з'ясовано, що 31.01.2005 року представниками ВАТ "Криворіжгаз", правонаступником якого є ПАТ "Криворіжгаз" під час проведення перевірки за адресою: [ADDRESS], було встановлено здійснення опалення приміщення ПГ-4 за допомогою газової плити та духової шафи про що в присутності абонента [PERSON] складено акт за № 926 та відповідно до акту від 21.02.2005 року про корегування нарахування нараховано матеріальні збитки в розмірі 515,47 грн. (а.с.7,63, а.с.25 ц/с № 2-524/06). Не погоджуючись з нарахованою сумою збитків в розмірі 515,47 грн., 15.09.2015 року позивач подав до ПАТ "Криворіжгаз" заяву про їх списання як безнадійного боргу (а.с.18). За результатами розгляду заяви [PERSON], рішенням комісії ПАТ "Криворіжгаз" в списанні оскаржуваного ним нарахування відмовлено у зв'язку з відсутністю для цього підстав (а.с.31,57). Пред'являючи до суду позов про захист своїх прав, позивач обрав спосіб їх захисту шляхом визнання боргу недійсним та закриття провадження за строком позовної давності. З'ясовуючи характер спірних правовідносин та порушеного права позивача, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в контексті вимог ст.16 ЦК України позивачем невірно обраний спосіб захисту, який по своїй суті позбавлений матеріально-правового та процесуального змісту з огляду на наступне. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. В той же час, ч.1 ст.16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим, зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, на чому також акцентував увагу представник позивача в ході судового розгляду, підставою позовних вимог та предметом спору стала, на їх думку, неправомірність нарахування матеріальних збитків в розмірі 515,47 грн. за результатом виявлення представниками ПАТ "Криворіжгаз" допущення споживачами порушень Правил надання послуг з газопостачання за адресою: [ADDRESS], що виразилось у здійсненні опалення приміщення за допомогою газової плити та духової шафи за відсутності побутового лічильника газу шляхом самовільного підключення до системи газопостачання. Натомість суд приходить до висновку, що усі обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, викладені в позовній заяві, по своїй суті можуть бути лише запереченням у разу пред'явлення до нього позову ПАТ "Криворіжгаз" про стягнення матеріальних збитків, які він оспорює в рамках даної справи, однак таких вимог до [PERSON] не заявлено. Також суд вважає, що оскарження вимог ПАТ "Криворіжгаз" щодо нарахування боргу, а точніше матеріальних збитків за фактом виявленого порушення Правил надання послуг з газопостачання, за змістом є різновидом претензії, що чинним цивільним процесуальним законодавством України не передбачено як спосіб захисту прав. У той же час, складений представниками відповідача 21.02.2005 року (а.с.7) акт на коригування нарахувань за період з 01.08.2004 року по 01.02.2005 року в сумі 515, 47 грн., на який посилається позивач як на основну підставу пред'явлення ним позовних вимог, на думку суду, не належить до актів в розумінні ст.16 ЦК України, оскільки не є обов'язковим до виконання нормативним актом, а лише фіксацією порушення та розрахунком завданих збитків, що було виявлено під час проведення перевірки представниками відповідача. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постанові від 12.09.2011 року у справі № 625цс11. Враховуючи те, що згідно вимог ст.16 ЦК України особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб'єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його права шляхом захисту прав споживачів, визнання недійсним боргу та закриття провадження за сплином строку позовної давності є неналежним в розумінні ст.16 ЦК України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, вказану суму збитків сумарно з урахуванням поточно існуючої заборгованості станом на 01.04.2015 року в сумі 990,15 грн. та станом на 01.08.2015 року в сумі 986,51 грн., які зазначені в договорах про надання населенню послуг з газопостачання від 25.04.2015 року (а.с.47-50), від 14.08.2015 (а.с.20-23) фактично було визнано позивачем [PERSON] в момент підписання ним особисто вказаних договорів без будь-яких застережень, зауважень чи непогодження з цими сумами. Доказів в спростування встановлених судом обставин та підтверджених належними доказами, ні позивачем, ні його представником надано не було. Отже, на підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача. Враховуючи відмову у задоволенні позову, та звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до ухвали суду від 26.10.2015 року (а.с.27), судовий збір необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed