Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

В серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Сквирського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, мотивуючи тим, що 30 квітня 2016 року з громадянкою [PERSON] в місті Сквира Київської області ним було обговорено питання про надання їй готівкою позики у відповідності до якої він, як кредитор, зобов`язувався в місті Сквира передати їй, як позичальнику, готівкою грошові кошти в сумі 16 000 ( шістнадцять тисяч) доларів США, а вона зобов`язувалася взяти ці кошти та повернути всю суму позики до 30.12.2016 року. Саме тому, після досягнення згоди по всіх істотних умовах щодо надання позики 30.04.2016 року на виконання взятих на себе зобов`язань він, як кредитор, перебуваючи у місці свого постійного проживання: [ADDRESS] передав громадянці [PERSON] готівкою грошові кошти у розмірі 16000 (шістнадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно на момент надання позики 402 984 (чотириста дві тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень при курсі Національного банку України: 1 долар США - 25.1865 грн. із строком повернення - до 30.12.2016 року. 30.04.2016 року громадянка [PERSON] готівкові кошти прийняла, про що дала йому письмову розписку від 30.04.2016 року, складену в місті Сквира по місцю його проживання, яка засвідчила факт передання ним їй та одержання нею від нього готівкових коштів в сумі 16000 ( шістнадцять тисяч) доларів США , що еквівалентно на момент надання позики 402 984 (чотириста дві тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень при курсі Національного банку України: 1 долар США - 25.1865 грн. За своєю суттю розписка або інші документи, що посвідчують передання позикодавцем визначеної грошової суми є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. За таких умов у відповідача, як позичальника, перед ним, як кредитором, виникли грошові зобов`язання в розмірі 16 000 доларів США, які по своїй специфіці повинні бути повернені йому, як кредитору, не пізніше 30.12.2016 року по місцю його проживання. Згідно п.1 ст.1049 Цивільного кодексу України - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві одержану позику тобто грошові кошти у такій самій сумі, валюті і в строк встановлений договором та підтверджений розпискою позичальника, а саме: повернути позику кредитору по місцю його проживання не пізніше 30.12.2016 року. В силу припису п. 3 ст.1049 ЦК України - позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві або зарахування на його рахунок коштів отриманих в якості повернення позики, проте в період з 30.12.2016 року, з моменту припинення дії договору позики і по даний час позичальник кошти йому як кредитору (позивачу) не повернув, а тому станом на 07.08.2018 року борг позичальника перед кредитором складає 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США, що еквівалентно 434 107 грн. 20 коп., при курсі НБУ станом на 07.08.2018 року: 100 доларів США - 2713 гривень 17 коп. ( або 1 долар США - 27.1317 грн.), з розрахунку: 16000 доларів США х 2713.17 грн. = 434 107 грн. 20 коп. Своїми неправомірними діями щодо неповернення позики відповідач порушив його права. Розмови із позичальником ( відповідачем по справі) щодо добровільного повернення позики закінчувалися безуспішно, а тому їй було надіслано 25.04.2017 року претензію від 24.04.2017 року про повернення грошових коштів в розмірі 16 000 доларів США , яка залишилася без розгляду та задоволення. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі - 434 107 грн. 20 коп., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , 3% річних у розмірі - 20 801 грн.46 коп. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 4 549 грн. 08 коп.( а. с 1-4 ). Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 27 серпня 2018 року відкрито загальне провадження у вказаній справі та призначено підготовче засідання ( а. с. 20 ). Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні ( а. с.26 ). Заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 09 листопада 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою були задоволені та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 454 908,66 гривень, з яких: 434 107,20 гривень - сума основного боргу; 20 801,46 гривень - 3% річних в період з 31.12.2016 року по 07.-8.2018 року. Стягнуто судовий збір у розмірі 4 549,08 гривень ( а. с.35-36 ). Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 26 грудня 2019 року заява представника [PERSON] - адвоката Хомича І.О. про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 376/1959/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою - залишено без задоволення ( а. с. 69 ). Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 09 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на розгляд до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ( а. с. 131-133 ). 09 липня 2020 року матеріали даної цивільної справи надійшли на адресу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за вх. № 25906, про що свідчить штамп суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2020 року, визначено головуючого суддю Орєхова О.І. ( а. с.136 ). Ухвалою судді від 14 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін та призначено судове засідання ( а. с. 139-140 ). 05 серпня 2020 року за вх. № 30108 судом отримано відзив на позовну заяву, підписану представником відповідача - адвокатом Любченко Н.Ю., в якому просила відмовити у задоволені позову, мотивуючи тим, що просить суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою від 30.04.2016 року в розмірі 16 000, 00 доларів США. Перебіг строку позовної давності розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України, далі - ЦКУ). До подій, пов`язаних із початком перебігу строку позовної давності, належать загальні та спеціальні підстави, які визначають цей момент. За загальним правилом, перебіг позовної давності розпочинається від дня настання першої з таких подій (ч. 1 ст. 261 ЦКУ): 1) особа дізналася про порушення свого права; 2) особа мала реальну можливість довідатися про порушення свого права; 3) особа довідалася чи могла довідатися про особу, яка його порушила. Окрім загальної позовної давності (3 роки відповідно до ст. 257 ЦКУ), передбачено ще й спеціальну позовну давність (ст. 258 ЦКУ), скорочену або більш тривалу порівняно із загальною. Згідно ст. 267 ЦК України, ч. 1 особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Ч. 2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Ч. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Ч. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ч. 5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Також, Відповідач повідомляє суд, що буде обґрунтовувати заперечення проти задоволення позовних вимог письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, які наявні у Позивача, а також і додатковими доказами наданими до відзиву ( а. с. 152-153 ) В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мусійко В.В. підтримав позовні вимоги позивача, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просив суд задовольнити її в повному обсязі. Також, заперечував проти заяви відповідача щодо застосування позовної давності, так як з боку позивача не було пропущено такий строк, а перебування справи у провадженні іншого судового органу є поважною причиною для захисту права позивача у спірних правовідносинах, що підтверджується практикою КГС ВС в постанові від 24.09.2019 року та від 15.05.2020 року. Тому, порушення правил територіальної підсудності не зупиняє строку позовної давності. Представник відповідача - адвокат Любченко Н.Ю. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, наполягала на застосуванні строку позовної давності та наголосила, що відповідач повернула позивачу отриману позику, що підтверджується наданими до відзиву відповідними квитанціями. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що 30 квітня 2016 року позивач [PERSON] позичив [PERSON] 16 000 доларів США на строк до 30.12.2016 року, про що в матеріалах справи свідчить оригінал відповідної розписки. Одержання відповідачем [PERSON] зазначеної суми підтверджується власноручно виконаною розпискою останньою. З зазначеної розписки вбачається, що вона, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] . Біла Церква взяла в заїм у [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] м. Сквира суму в розмірі 16 000 доларів США строком до 30.12.2016 року. Встановлено, що в зазначеній в розписці термін відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала та не повернула позивачу отримані грошові кошти. Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивач наголошує на тому, що на сьогоднішній день відповідач ухиляється від повернення позики позасудовим шляхом. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у його Постанові від 13.12.2017 р. у справі № 309/3458/14-ц. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність іншій стороні ( позичальнику ) гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду та якості. Договір позики визнається укладеним з моменту передачі грошей або речей, та є договором позики. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу ( боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання ). Отже, судом встановлено, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти позивачу до 30.12.2016 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти відповідачем повернуті не були, у позивача були всі наявні підстави для звернення з даним позовом. Крім того, з наявної в матеріалах справи претензії від 24.04.2017 року, з якої звертався позивач до відповідача щодо повернення суми боргу ( а. с. 8-9 ), остання залишилася поза увагою. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач [PERSON] уникає від виконання взятих на себе зобов`язань та не повертає позивачу отриману суму в борг, то позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою є цілком обґрунтованими. Оскільки, станом на день винесення рішення судом курс долара США за офіційним курсом НБУ складає 2820,9800 грн., що не перевищує розрахований позивачем суму за курсом 2713,1725 грн., позивні вимоги позивача про стягнення суми в розмірі 434 107,20 гривень ( 16 000 доларів США ( борг ) х 2713,17 грн. ( сума за 100 доларів США ) - ( курс долару на час звернення ) підлягають задоволенню в розрахованій позивачем сумі. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача стосовно того, що відповідач [PERSON] повернула позивачу [PERSON] борг по розписці, що підтверджується доданими до відзиву відповідними квитанціями, так як із зазначених квитанцій не вбачається, що вони були сплачені саме відповідачем [PERSON] . Аналізуючи надані представником відповідача до відзиву дублікати чеків ( а. с.158-163 ) з них вбачається, що платник зазначений [PERSON] , а отримувач [PERSON] , призначення поповнення карти. Зазначені поповнення відбувалися в період починаючи з 2015 року по 2018 рік. В судовому засіданні представник позивача зазначав, що дійсно такі перерахування здійснювалися [PERSON] , так як між позивачем та останньою існують договірні відносини, що не було спростовано з боку представника відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, суд надає критичної оцінки наданої з боку представника відповідача в якості доказу сплати позивачу боргу довідки від 27.11.2019 року, яка надана АТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що [PERSON] в терміналі самообслуговування здійснювала платежі де отримувачем є [PERSON] , так як зазначені перекази мали місце починаючи з 31.12.2014 року по 10.07.2015 року ( а. с.156 ). Тобто, такі перерахування були вчинені останньою ще до отримання суму боргу у розмірі 16 000 доларів США. Жодних належних та допустимих доказів того, що після отримання боргу в розмірі 16000 доларів США в строк до 30 грудня 2016 року і пізніше зазначеної дати остання повернула повністю або частково суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] щодо стягнення з відповідача 3% річних, то такі вимоги є обґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші, тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. В силу ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Оскільки між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15. Крім того, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року № 459/3560/15-ц. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11 ). Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12 , від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, встановлено, що на даний час виконання зобов`язання відповідачем перед позивачем не виконано. Суд погоджується з розрахунком позивача щодо нарахування 3% річних ( 434 107,20 грн. - сума боргу станом на 07.08.2018 року х 3% : 365 днів х 583 дні - кількість прострочених днів з 31.12.2016року по 07.08.2018року ) = 20 801,46 гривень. Оскільки, відповідач [PERSON] прострочила виконання грошового зобов`язання та не повернула обумовлену суму в зазначений у розписці строк, то позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача три проценти річних у сумі 20 801,46 грн. є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Водночас, як вбачається з матеріалів справи, від представника відповідача надійшов відзив в якому представник просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача [PERSON] , а також і в судовому засіданні остання наполягала на цьому. Разом з тим, представник позивача у своєму клопотанні у відповідь на відзив просив суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом, захистити його право і не застосовувати позовну давність як підставу для відмови у задоволені позову. В обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності представник позивача вказує на те, що ним в межах строків позовної давності було подано позовну заяву до Сквирського районного суду Київської області, за наслідками якої цим судом було відкрито загальне провадження у справі з призначенням підготовчого засідання, 17 вересня 2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі з призначенням справи до судового розгляду із подальшим винесенням цим судом 09.11.2018 року заочного рішення. Але, постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року зазначене заочне рішення суду скасоване з направленням справи на розгляд Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з підстав, порушення судом правил територіальної підсудності. Порушення правил територіальної підсудності не зупиняє строку позовної давності. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). У справі, що розглядається судом встановлено, що 23.08.2018, тобто в межах позовної давності, [PERSON] за захистом порушеного права звернувся до Сквирського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою і зазначеним судом було відкрито загальне позовне провадження у зазначеній справі та призначено підготовче засідання, 17 вересня 2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі з призначенням справи до судового розгляду із подальшим винесенням цим судом 09.11.2018 року заочного рішення. Але, постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року зазначене заочне рішення суду скасоване з направленням справи на розгляд Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з підстав, порушення судом правил територіальної підсудності. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності. Дійшовши зазначеного висновку, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного суду вбачає підстави для відступлення від висновку щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2018 у справі N 908/828/17, від 11.09.2018 у справі N 904/191/18, від 11.12.2018 у справі N 917/100/17, від 11.12.2019 у справі N 924/1236/17, від 21.01.2020 у справі N 910/2538/19 про те, що в разі подання позову з недодержанням правил підсудності і наступного саме закриття провадження у справі, а не відмови або повернення позову, подання такого позову перериває перебіг позовної давності. За змістом ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. При цьому, очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16.12.92). Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на викладене, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність захисту порушеного права позивача та поновлення строку позовної давності. Так, суд дійшовши правильного висновку про те, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності. Однак, на думку колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав вважати поважними наведені позивачем причини пропуску позовної давності, не відповідає фактичним обставинам справи, наведеним вище положенням ЦК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, усталеній практиці Європейського суду з прав людини щодо позовної давності, принципам справедливості, добросовісності і розумності. Суд апеляційної інстанції не врахував, що причини пропуску строку позовної давності в даному випадку пов`язані з обставинами, що залежать не тільки і не стільки від позивача, а й з обставинами, які знаходяться поза межами його контролю, зокрема, з фактом прийняття судом першої інстанції відповідної позовної заяви позивача до відповідача та її розгляду судом впродовж певного строку до скасування судового рішення з направленням до іншого суду за територіальною підсудністю. Разом з цим, виходячи з аналізу наведених вище норм та встановлених судами обставин справи, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції за змістом прийнятого рішення про наявність підстав для визнання причин пропуску позивачем строків позовної давності поважними та задоволення позову, і вважає їх такими, що відповідають вимогам матеріального та процесуального права. Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 у справі N 902/326/16 та від 24.09.2019 у справі N 922/1151/18, і колегія суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених судових рішеннях Верховного Суду. Такий правовий висновок міститься і в постанові КГС ВС від 15.05.2020 року у справі № 922/1467/19. Тому, враховуючи наведене, суд вважає, що є всі законні підстави для визнання причин пропуску позивачем строків позовної давності поважними та задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки, позивачем при зверненні до суду були понесені судові витрати, які документально підтверджені ( а. с. 16 ), то такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 4 549,08 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved