Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог в позовній заяві посилається на те, що відповідно до наказу №114-к від 14.02.2013 року він з 15.02.2013 року працював у Приватному акціонерному товаристві "[PERSON], ІНК". Наказом № 668-к від 26.06.2015 року він був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 06.07.2015 року. В день звільнення йому було видано трудову книжку та ознайомлено з наказом про звільнення, проте не виплачено заробітну плату за відповідний місяць, а також заборгованість по заробітній платі починаючи з 01.04.2015 року по 06.07.2015 року. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 14 813,25 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до наказу №113-к від 14.02.2013 року позивач з 15.02.2013 року працював у Приватному акціонерному товаристві "[PERSON], ІНК" на посаді слюсаря-ремонтника по ремонту й обслуговуванню вентиляції цехів, шостого розряду. Наказом № 668-к від 26.06.2015 року позивач був звільнений з займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 06.07.2015 року. В день звільнення позивачу було видано трудову книжку та ознайомлено з наказом про звільнення, проте не виплачено заробітну плату за відповідний місяць, а також заборгованість по заробітній платі починаючи з 01.04.2015 року по 06.07.2015 року. Відповідно до довідки №184 від 02.02.2016 року, виданої Приватним акціонерним товариством "[PERSON], ІНК", заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати позивачу складає 14 717,97 грн., включаючи компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні, зважаючи на межі позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в сумі 14 717,97 грн. Відповідачем будь-яких доказів в спростування вимог позивача суду не надано. На підставі викладеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1378,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial