Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області із вищевказаним позовом, який обґрунтував наступним чином. 15 червня 2010 року між ним, [PERSON], з однієї сторони та Приватним акціонерним товариством «Турбівський каоліновий завод» з іншої сторони було укладено договір оренди земельної ділянки, яка розташована на території Пляхівської сільської ради Вінницької області Козятинського району, загальною площею 3,4014 га, кадастровий номер земельної ділянки 0521486200:02:001:0101, у тому числі 3,4014 га рілля, який зареєстровано у Козятинському районному відділі ВРФ Центру ДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 29 жовтня 2010 року за №041004000004. На думку позивача, такий договір укладений з порушенням норм ст.15 Закону України "Про оренду землі", якою визначено умови договору оренди, зокрема: до договору не додано плану або схеми земельної ділянки, акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); відсутня така істотна умова як збереження стану об'єкта оренди. Вважає, що відсутність актів встановлення меж земельної ділянки, схем розташування земельної ділянки, порушують його, [PERSON], право на інформацію про місце розташування земельної ділянки в складі єдиного масиву та з визначенням меж єдиного масиву, а відсутність істотної умови щодо збереження стану об'єкта оренди порушує право вимагати збереження відповідного стану земельної ділянки, родючості ґрунтів, що може призвести до погіршення стану земельної ділянки та можливість її використання. Ураховуючи те, що недодержання в момент вчинення правочину стороною усіх вимог ст.15 Закону України "Про оренду землі" є підставою для визнання такого правочину недійсним, позивач просив суд здійснити захист його порушених прав як орендодавця. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача Устинова І.П. в судове засідання також не з'явилась, в заяві, яку вона адресувала суду, вказала, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення, просила суд розгляд справи проводити без її участі. Ураховуючи те, що сторони не з'явились в судове засідання скориставшись своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що унормовані ст.169 ЦПК України, а тому здійснює розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі доказів, що зібрані у справі. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, оцінивши усі зібрані у справі докази, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15 червня 2010 року між [PERSON] з одного боку та Приватним акціонерним товариством «Турбівський каоліновий завод» з іншого боку було укладено Договір оренди землі, предметом якого зазначено земельну ділянку, яка знаходиться на території Пляхівської сільської ради Вінницької області, Козятинського району, загальною площею 3,4014 га (кадастровий номер земельної ділянки 0521486200:02:001:0101), цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартістю 37122,368 грн., яка належала орендодавцю на підстав Державного акта на праві власності на земельну ділянку виданого 16 лютого 2006 року згідно розпорядження Козятинської райдержадміністрації від 08.11.2006 року за №602, та яку орендодавець передав в строкове платне користування орендарю. Вказаний договір був зареєстрований Козятинським районним відділом ВРФ Центру ДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 29 жовтня 2010 року за №041004000004. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, пов'язані з орендою землі, а тому регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та спеціальним Законом України «Про оренду землі». Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Невід'ємною частиною договору оренди землі на підставі частини 4 статті 15 Закону є план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом. Отже, у відповідності до положень ст.15 Закону, інформація про об'єкт оренди (місце розташування земельної ділянки) є однією з істотних умов договору оренди земельної ділянки. Згідно з ч. 3 ст. 2 ЗК України об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Визначення земельної ділянки як об'єкта права власності дається в ст. 79 ЗК України, згідно з якою земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відтак земельна ділянка як об'єкт оренди землі згідно з ст. 3 Закону України «Про оренду землі» також має відповідати вищевказаним вимогам, тобто повинна мати установлені межі, певне місце розташування й визначені щодо неї права. Із здобутих у с праві доказі в судом встановлено, що у додатках до Договору оренди землі укладеного між сторонами спору 15.06.2010 року, які є його невід'ємною частиною відсутні такі документи як план або схема земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відсутні належні докази, які б підтверджували передачу спірної земельної ділянки в оренду в складі єдиного масиву, без визначення меж окремих земельних ділянок та з визначенням меж єдиного масиву. Окрім цього, як слідує із умов Договору оренди землі, зокрема п. 17, сторонами було узгоджено, що «умови збереження стану об'єкта оренди повинні відповідати чинному законодавству України». Статтею 3 Закону України «Про оренду землі», визначено, що об'єкт оренди землі - це земельна ділянка, що перебуває у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Стан об'єкта оренди - це показники, які характеризують стан земельної ділянки та ґрунтового покриву. Збереження стану об'єкта оренди - це збереження якісних показників землі та ґрунтового покриву. Показниками якісного стану ґрунтів українське законодавство визначає оптимальний вміст поживних речовин, фізико-хімічні властивості, забруднення тощо. Зазначені показники відображаються в агрохімічному паспорті поля, земельної ділянки. Відповідно до Указу Президента України від 2 грудня 1995 року N 1118/95 "Про суцільну агрохімічну паспортизацію земель сільськогосподарського призначення", зазначено, що у разі зміни власника чи користувача землі її паспортизація здійснюється в обов'язковому порядку незалежно від часу останнього обстеження. З аналізу наведених норм закону слідує, що під час надання земельної ділянки в оренду, вона має бути обстежена з метою встановлення та фіксації її стану на момент передачі в оренду. Судом встановлено та відповідачем не оспорювалось, що будь-які обстеження земельної ділянки, яка належить позивачеві, не проводились, якісні показники стану земельної ділянки на момент її передачі не встановлювались, відтак в силу ст.61 ЦПК України, суд звільняється від доказування таких обставин. Як слідує із п.21 оспорюваного Договору оренди землі, ним сторонами було узгоджено Умови повернення земельної ділянки, а саме: «Після припинення дії Договору орендар повертає Орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому він її одержав». Проте судом встановлено, що в договорі оренди не вказані якісні показники об'єкта оренди, які мають зберігатись орендарем в ході використання земельної ділянки, тобто фактично не вказані умови збереження стану об'єкта оренди та якісні показники об'єкта оренди, які мають бути дотримані на момент його повернення орендодавцю, тобто фактично не вказані умови повернення земельної ділянки орендодавцю. Наразі, зазначення в договорі оренди: «орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, в якому він її одержав» без дослідження і встановлення стану об'єкта оренди на момент його передачі, унеможливлює можливість визначення погіршення/покращення стану земельної ділянки на момент її повернення. Орендодавець зацікавлений в тому, що б стан його майна (земельної ділянки) за час користування орендарем не погіршився та щоб земельна ділянка була повернена в належному стані, що вимагає погодження сторонами правил користування в частині збереження об'єкта оренди та в частині вимог щодо його стану на час повернення. Верховний Суд України у своїх висновках, викладених у постановах від 6 лютого 2012 року № 6-104ц11, від 14 березня 2012 року № 6-7цс12, від 4 квітня 2012 року № 6-21цс12 та від 18 липня 2012 року № 6-77цс12 погодився з тим, що відсутність у договорі оренди землі умови щодо збереження стану об'єкта оренди є підставою для визнання його недійсним. Ці висновки в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. В силу частини першої статті 210 ЦК України та частини першої статті 20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації і виходячи із змісту статей 210, 640 ЦК України та статті 18 Закону України "Про оренду землі" є укладеним з моменту його державної реєстрації. Укладений договір визнається недійсним на підставі статті 215 ЦК України при недодержанні сторонами вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди. Відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є відповідно до ч. 2 цієї ж статті підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору оренди недійсним. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини, що викладені ним у позовній заяві щодо відсутності додатків до Договору оренди землі від 15 червня 2010 року таких як план або схема земельної ділянки та акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), які у відповідності до положень ст.15 Закону є невід'ємною частиною Договору, а також відсутність такої істотної умови як збереження стану об'єкта оренди, що є підставою для визнання такого Договору недійсним за правилами ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Суд вважає, що відсутність актів встановлення меж земельної ділянки, схем розташування земельної ділянки порушує право позивача на інформацію про місце розташування належної йому на праві приватної власності земельної ділянки в складі єдиного масиву та з визначенням меж єдиного масиву, а відсутність істотної умови щодо збереження стану об'єкта оренди порушують його право вимагати збереження відповідного стану земельної ділянки, родючості ґрунтів, що може призвести до погіршення стану земельної ділянки та можливість в подальшому її використання, відтак, суд дійшов до переконання, що порушене право позивача відповідачем підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений нормами чинного законодавства шляхом визнання такого правочину недійсним. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» , за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд у мотивувальній частині може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Суд вважає, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, а тому приймає визнання відповідачем позову та ухвалює рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується ст.88 ЦПК України, та у разі задоволення позову присуджує із відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору. На підставі вищевикладеного, постанов Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 р. №7 Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 ( у0002700-10 ) від 19.03.2010 , постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 4, 15, 16, 203, 215, 216, 319, 391, 638 ЦК України, ст.2, 79 Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», та

Outcome: approved