Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який остаточно уточнив 29.11.2017р., у якому просив суд виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з його кімнати площею 16,7 кв.м. квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, згідно з порядком встановленим рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р. та виселити [PERSON] з квартири; вселити його у вказану квартиру та усунути перешкоди у користуванні нею з боку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та інших відвідувачів, поклавши солідарний обов'язок. [PERSON] подала зустрічний позов у якому просила суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS]. Первісний позов [PERSON] вмотивував тим, що в 1979р. він зареєстрував шлюб з [PERSON], від цього шлюбу народилися дочки [PERSON] та [PERSON] Первісний позов обґрунтовано тим, що у грудні 1985 р. [PERSON] став членом житлово-будівельним кооперативом «Київський-18» і йому на підставі довідки, виданої житлово-будівельним кооперативом «Київський-18» 24.09.1992 р. за № 81-к про сплату паю та паєнакопичення, за квартиру [ADDRESS] Ця квартира зареєстрована в КП «ОМБТІ та РОН» у реєстровій книзі за № 3к за реєстровим номером 285, стор.178 від 05.11.1992 р. В квартирі він не мешкає, в ній залишились проживати його колишня дружина [PERSON], їхні дочки в квартирі також не мешкають, а тільки зареєстровані в ній. З вересня 2015р. [PERSON] не може проживати у квартирі оскільки колишня дружина та дочки перешкоджають йому у цьому не пускаючи до квартири, не дивлячись на звернення до органів внутрішніх справ та поліції і виконавчі провадження з цього питання. Також зазначає, що вважає себе єдиним власником цієї квартири, а тому посилаючись на норми ст.ст.317,319,391 ЦК України та норми Житлового кодексу УРСР просив позов задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтувала тим, що з жовтня 1979р. по жовтень 1988р. працювала у службі руху цивільної авіації разом з колишнім чоловіком [PERSON] Вони перебували на квартирному обліку і згодом їм було надано двокімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS]. на трьох осіб. У квартирі вона зареєстрована з 1987р. Пайові внески за квартиру у сумі 9825,22 раб. робилися з спільних коштів подружжя [PERSON]. Рішенням суду у 1992р. шлюб між ними розірвано і [PERSON] виїхав проживати до свого будинку у с.Утконосівка Одеської області і до 2012р. не втручався у її життя. У 2012р. [PERSON] подав до суду позов з вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою.Посилаючись на норми КпШС УРСР, Закону України «Про власність» просила задовольнити її позов. У судовому засіданні [PERSON] та його представник первісний позов підтримали, просили його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечували. [PERSON] та її представник зустрічний позову підтримали, проти первісного позову заперечували. [PERSON] та [PERSON] до суду не явилися, просили розглядати справу у їх відсутність, проти задоволення первісного позову заперечували. Вислухавши пояснення сторін та учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у 1979р. зареєстрували шлюб, від якого народилися дочки [PERSON] та [PERSON] Подружжя [PERSON] перебувало на квартирному обліку, працюючи у службі руху цивільної авіації (т.1 а.с.195-196; т.2 а.с.50). З 1985р. [PERSON] став членом житлово-будівельного кооперативу «Київський-18» (т.1 а.с.192). надано двокімнатну кооперативну квартиру [ADDRESS]. на трьох осіб. У квартирі вона зареєстрована з 1987р. (т.1 а.с.133). Пайові внески за квартиру у сумі 9825,22 рублів робилися з спільних коштів подружжя [PERSON]. ЖБК «Київський-18» 5.11.1992р. видало [PERSON] реєстраційне посвідчення про те, що квартира зареєстрована за ним на праві особистої власності на підставі довідки від 24.09.1992р. за №81-к (т.2 а.с.39) про виплату паю (т.1 а.с.11). Право власності на спірну квартиру зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Одеської міськради 5.11.1992р. (т.1 а.с.129). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 3.02.1993р. (т.1 а.с.184). Пслі розірвання шлюб [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р. у справі № 1512/1378/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, зобов'язання не перешкоджати у проживанні, зобов'язання [PERSON] передати ключі від вхідної двері, до [PERSON] та [PERSON] про виселення, за зустрічною позовною заявою [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку квартири, припинення права власності, визнання права власності, присудження грошової компенсації, за позовною заявою [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності - позов [PERSON] задоволено, визначено порядок користування спірною квартирою, за яким у користування [PERSON] визначається кімната, площею 17,6 кв.м., [PERSON], [PERSON] та [PERSON]- кімната, площею 11,9 кв.м.; кухня, коридор, комірна, ванна кімната, туалет цієї квартири - у загальному користуванні. Зобов'язано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в проживанні у спірній квартирі. Зобов'язано [PERSON] передати [PERSON] ключі від спірної квартири. Виселені [PERSON] та [PERSON] з спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення. У зустрічній позовній заві [PERSON] відмовлено. У позовній заяві [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Вказане рішення суду Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції виконане, а провадження закінчено (т.2 а.с.49). Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності. Установлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано до 1 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі КпШС УРСР). Відповідно до ст. ст. 22, 23, 28 КпШС УРСР, ст. ст. 16, 17 Закону України "Про власність", ст. ст. 112, 118 ЦК Української РСР, що діяли на час набуття квартири у власність, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Положеннями ч. 2,3 ст. 29 КпШС УРСР передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 3 ст. 29 КпШС України). Отже строк позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя має відраховувати не з дати розірвання шлюбу, тому такі постання сторони позивача за первісним позовом є хибними. Згідно п.6 пп.«б» постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке:пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до ст.146ч.1 ЖК УРСР поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. Після розірвання шлюбу між сторонами, питання про поділ спірної квартири не вирішувався та позивач з реєстраційного обліку у спірній квартирі не знімалась і зареєстрована у ній до теперішнього часу. Доказів на підтвердження того, що позивач за первісним позовом не визнавав права власності позивача за зустрічним позовом [PERSON], як одного із співвласників на квартиру за вищевказаною адресою або ставив питання про поділ даного спільного майна подружжя, з моменту розірвання шлюбу, сторонами не надано. До посилань [PERSON] на спір у цивільній справі № 1512/1378/2012 як на поділ майна подружжя, суд ставиться критично і зазначає, що предмет та підстави спору були іншими. Предметом же даного спору є визнання квартири спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки таке право заперечується стороною позивача за первісним позовом і ставиться питання про виселення з квартири [PERSON] Відповідно до норм діючого законодавства України, особа може бути позбавлена власності лише за рішенням суду. У зазначеному рішенні суд не надавав оцінці та не робив висновків щодо права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] як подружжя на спірну квартиру, не позбавляв останню такого права. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи справу №654/5243/14 предметом доказування у якій були обставини, що вказували на приналежність цього майна виключно одному з подружжя чи віднесення майна до категорії спільної сумісної власності подружжя, зазначив, що спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17. Суд зазначає, що сторона позивача за первісним позовом не надала доказів того, що спірна квартира була набута [PERSON] особисто, за особисті кошти, навпаки, матеріали справи та досліджені докази вказують на те, що він є «титульним власником» квартири, а пайові внески сплачувалися у період шлюбу з [PERSON], при чому під час, коли подружжя [PERSON] працювало і мало певну роботу. За нормою ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже право спільної сумісної власності на спірну квартиру набуту [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] на підставі зазначених норм Кодексу Законів про Шлюб та Сім'ю УРСР та діючого на той час Закону України «Про власність». Таке право [PERSON] не припинялося рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р. у справі №1512/1378/2012, на яке посилається [PERSON] Отже право [PERSON] передбачене ст.ст.317,321 ЦК України не може бути порушеним, тому позовні вимоги за первісним позовом в частині виселення [PERSON] є необґрунтованими, а зустрічний позов підлягає задоволенню. Щодо інших вимог за первісним позовом суд зазначає наступне. Позивач за первісним позовом [PERSON] просив суд виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з його кімнати площею 16,7 кв.м. квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, згідно з порядком встановленим рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р.; вселити його у вказану квартиру та усунути перешкоди у користуванні нею з боку [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та інших відвідувачів, поклавши солідарний обов'язок. Суд зазначає, що подаючи позов 7.09.2016р. [PERSON] зазначив у ньому, що його доньки [PERSON] та [PERSON] тільки зареєстровані у спірній квартирі, однак у ній не проживають, однак далі зазначав, що вони активно перешкоджають йому у проживанні у квартирі. Доказів перешкоджання відповідачів [PERSON] та [PERSON] позивачу проживати у квартирі та користуватися відведеною йому рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р. - стороною позивача за первісним позовом не надано, тому суд ці вимоги вважає необґрунтованими та такими, що у задоволенні не підлягають. У частині позовних вимог [PERSON] щодо виселення [PERSON] з кімнати 17,6 кв.м. спірної квартири, суд зазначає, що стороною позивача у порушення вимог ст.81ч.1 ЦПК України не надано доказів того, що вона проживає у цій кімнаті, а тому такі вимоги суд вважає такими, що задоволенню не підлягають. Крім іншого позивач [PERSON] стверджував, що його колишня дружина [PERSON] перешкоджає йому проживати у спірній квартирі не впускаючи до неї під різними підставами. Як вже зазначалося вище, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.07.2014р. по цивільній справі №1512/1378/2012 позов задоволено, крім іншого, визначено порядок користування квартирою [ADDRESS], яким [PERSON] виділена у користування кімната площею 17,6 кв.м. у вказаній квартирі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що не впускає [PERSON] у спірну квартиру з певних підстав. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386. ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника (співвласника) квартири, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] порушила право позивача [PERSON] щодо вільного користування (проживання) кімнатою 17,6 кв.м. у спірній квартирі, а тому порушене право підлягає захисту, шляхом вселення [PERSON] у спірну квартиру. Щодо посилань [PERSON] на висновки посадових осіб Київського відділу поліції м.Одеси за результатами розгляду матеріалів за заявами [PERSON], які були оголошені та досліджені судом: ЕО-№=25738, 25746 від 2.09.2015р.; ЕО-№=28602, 25746 від 24.09.2015р.; ЕО-№=29557 від 30.09.2015р.; ЕО-№=28498 від 23.09.2015р.; ЕО-№=29327 від 29.09.2015р.; ЕО-№=30398 від 7.10.2015р.; ЕО-№=30642 від 9.10.2015р.; СО-№=317 від 9.11.2015р.; ЕО-№=3373 від 17.02.2016р.; СО-№=4026 від 25.02.2016р.; ЕО-№=5853 від 5.07.2016р.; ЕО-№=20336 від 15.08.2016р. та ЕО-№=20692 від 22.08.2016р., як на докази того, що [PERSON] перешкоджала та вчиняла протиправну поведінку, суд вважає їх не неналежними доказами, оскільки вона не містять інформації щодо предмету доказування, а лише засвідчують факт звернення особи до правоохоронного органу без висновків щодо заяв по суті і рекомендують звернутися до суду. Суд також вважає неналежними доказами надані стороною [PERSON], а саме, копії чеків у період з 8.02.2016р. по 08.08.2016р. наданих [PERSON] як доказів того що він у ці дні перебував на залізничному вокзалі оскільки його не впускала до квартири [PERSON],лист Одеської прокуратури №1 від 1 8.07.2016р., копія пояснення [PERSON] у виконавчому провадженні (т.1 а.с.24), копія повідомлення Київського ВП в м.Одесі від 14.07.2016р. (т.1 а.с.29), копія листа повідомлення №31/19/25504 від 2.10.2015р. (т.1 а.с.38), копія акту №1722к від 17.11.1994р. (т.1 а.с.113), копії листів ДД №2334-А від 25.11.1994р. (т.1 а.с.114) та №1765вих від 2.02.2012р. (т.1 а.с.116), копія протоколу від 15.02.2016р. і постанови Київського районного суду м.Одеси від 21.04.2016р. у справі №520/1985/16а оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування та не спростовують висновків суду.

Outcome: partial