Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання відсутності права вимоги грошових коштів за кредитним договором №014/0001/74/40909 від 31.07.2007 року та кореспондуючого обов`язку боржника. Одночасно зі зверненням до суду з вказаним позовом, позивач звернулася до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Фінансова компанія Довіра та гарантія», код ЄДРПОУ 37750239, м. Київ вул.. Авіоконструктора Ігоря Сікорського, 8, а також будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії із вчиненням заходів позасудового врегулювання способами, передбаченими ст..ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку», в тому числі шляхом продажу предмета нерухомого майна, що було передане в іпотеку згідно Іпотечного договору від 31.07.2007 року № 011/0001/21587/587/588, а саме Ѕ частини житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 259,9 кв. м. житловою площею 85,5 кв.м., що належить [PERSON] , на праві спільної часткової приватної власності, розташованого за адресою [ADDRESS] та Ѕ частки земельної ділянки загальною площею 0,0667 га, кадастровий номер 7310136300:16:001:0076, що належить [PERSON] , на праві спільної часткової приватної власності, розташований за указаною адресою, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити в майбутньому або зробити неможливим виконання рішення по справі. Дослідивши доводи заяви [PERSON] , частково дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків: Питання забезпечення позову врегульовано главою 10 ЦПК України. Відповідно до положень ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. На підставі вимог ч.1, 2 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь в справі, може вжити заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Пункт 1 частини 1 ст.150 ЦПК України передбачає, що позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Згідно з ч.1 п.2 ст.150 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом. Згідно із положеннями ч. 1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду). Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду. Згідно із п.п.4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у постанові N 9 від 22.12.2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими. Наведене узгоджується і з правовими позиціями Верховного Суду України (постанови від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16 (№ в ЄДРСРУ 57933051). Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що предметом і підставою позову є незгода позивача, що стосується права вимоги відповідача до [PERSON] щодо усунення порушень умов кредитного договору № 014/0001/74/40909 від 31 липня 2007 року, укладеного між Ват «Райфайзен Банк Аваль» , в особі його Чернівецької обласної дирекції і [PERSON] і сплати нею заборгованості за цим кредитним договором в сумі 9489933.71 грн. З наведеного слідує, що предмет спору не стосується Іпотечного договору від 31.07.2007 року № 011/0001/21587/587/588, що укладений між заявницею, банком та [PERSON] . Забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «Фінансова компанія Довіра та гарантія», а також будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії із вчиненням заходів позасудового врегулювання спору способами, передбаченими ст..ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку», в тому числі шляхом продажу предмета нерухомого майна, що було передане в іпотеку, згідно Іпотечного договору від 31.07.2007 року № 011/0001/21587/587/588 про які просить заявниця, не стосуються предмету спору. Судом перевірено аргументованість заяви про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених заявником і не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України. Таким чином , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, в зв`язку з відсутністю правових підстав для вжиття таких заходів.

Outcome: dismissed