Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач в своїй позовній заяві та її представник ,уточнюючи позовні вимоги ,просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування після померлого [INFO] року чоловіка - [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], посилаючись на слідуючі обставини: вона з 1965 року зареєстрована та проживає у своєму житловому будинку [ADDRESS], про що свідчить відмітка у її паспорті про місце проживання та дату її реєстрації, та відповідні відмітки про реєстрацію у домовій книзі. Цей будинок був побудований її чоловіком [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі з 1953 року, про що свідчить свідоцтво про одруження (видане Ніжинським міським бюро ЗАГС 19.04.1953 року) [PERSON] (рос. мовою) та [PERSON] (рос. мовою), яка після одруження взяла прізвище [PERSON] (рос. мовою). З огляду на то, що будинок був побудований у шлюбі, земля відводилася обом з подружжя для спільного будівництва житлового будинку, частки у збудованому нерухомому майні у кожного з подружжя - рівні. Це значить що кожному належить 1/2 частина будинку. Земельна ділянка відведена у користування на підставі рішення виконкому Ніжинської міської ради депутатів „трудящихся" за №443 від 05 вересня 1955 року, яким було відведено земельну ділянку загальною площею 600 кв. м., розташовану в [ADDRESS] громадянам [PERSON] та [PERSON] у безстрокове користування, для будівництва одноповерхового житлового будинку, з допоміжними будівлями - сараю, вбиральні, дерев'яного паркану - доказом цього є відповідний договір, посвідчений нотаріально. [INFO] року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане відділом реєстрації Актів громадянського стану Ніжинського міськвиконкому 03.07.1995 року. Після його смерті спадщину прийняла його дружина - [PERSON], яка проживала із спадкодавцем разо, перебуваючи у шлюбі ,і яка фактично прийняла спадщину, що доводиться постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій та матеріалами спадкової справи, яка зберігається у Ніжинській міській Державній нотаріальній конторі. 20 травня 1956 року (під час перебування у шлюбі з [PERSON] вона разом із [PERSON] та відділом комунального господарства виконкому „Нежинского городского совета депутатов трудящихся в особі завідуючого Белиної Т. А., уклали „Договор о предоставлении в бессрочное пользование земельного участка для строительства индивидуального жилого дома на праве личной собственности, с числом комнат от одной до пяти включительно», який був нотаріально посвідчений нотаріусом Ніжинської нотконтори Бобиренко І. Л. 29 травня 1956 року. Згідно цього договору та згідно рішення Виконкому Ніжинської міської ради депутатів „трудящихся" за №443 від 05 вересня 1955 року було відведено земельну ділянку загальною площею 600 кв. м., розташовану в [ADDRESS] громадянам [PERSON] та [PERSON] у безстрокове користування, для будівництва одноповерхового житлового будинку, з допоміжними будівлями - сараю, вбиральні, дерев'яного паркану. Відповідно до вимог п. 9 договору, після закінчення будівництва побудовані на земельній ділянці будівлі стають особистою власністю забудовника після визнання прийомною комісією місцевої ради депутатів повної готовності побудованих будівель, оформлених актом комісії. Даний Акт не зберігся, через тривалий час його зберігання. „Договор о предоставлении в бессрочное пользование земельного участка для строительства индивидуального жилого дома на праве личной собственности, с числом комнат от одной до пяти включительно», на час виникнення права власності на будинок - на 1965 рік був правовстановлюючим документом на майно, відповідно до вимог Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України 2003р. та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Будинок був побудований родиною [PERSON], був введений в експлуатацію, була виписана будинкова книга, родина [PERSON] зареєструвала у цьому будинку місце свого проживання з 1965 року, зареєструвавши місце проживання у житловому будинку держава визнавала його існування як житлового будинку, оскільки відповідно до вимог житлового законодавства зареєструвати місце проживання можна було лише у житловому будинку. На час реєстрації місця проживання позивачки - вищевказаний будинок вже обліковувався житловим будинком, про що свідчить будинкова книга, відмітка про реєстрацію у паспорті і будинковій книзі. Через відсутність на 1965 рік обов'язку реєструвати житловий будинок, через відсутність на той час Бюро технічної інвентаризації - після закінчення будівництва та вселення у житловий будинок, родина [PERSON] його не зареєструвала. Після появи Бюро технічної інвентаризації та прийняття Цивільного кодексу 2003р., виникла норма, яка встановлювала появу права власності з моменту її державної реєстрації. Враховуючи, що закон не має зворотної дії у часі, через юридичну необізнаність позивачки та відсутність необхідності реєструвати майно у БТІ - позивачка не зареєструвала право власності у Бюро технічної інвентаризації, про що свідчить Довідка КП „НМБТІ" за №02114 від 15.09.2015 року, Довідка КП „НМБТІ" за №880 від 21.10.2015 року, Довідка КП „НМБТІ" за № 03305 від 25.12.2015 року. Довідка КП „НМБТІ" за № 03305 від 25.12.2015 року повідомляє, що за період з 1955 року по 1965 року житловий будинок значиться за [ADDRESS], а з 1965 року по теперішній час значиться за номером [ADDRESS], що перенумерація будинку була проведена Ніжинською міською радою, доводить реєстрацію будинку у погосподарських книгам та наявність відповідної документації яка була передбачена законодавством того часу. Маючи на меті зареєструвати свою частку будинку вона 25 листопада 2015 року звернулася до реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного правління юстиції з заявою, у якій просила провести державну реєстрацію її речового права на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS]. На цю заяву була отримана відмова у реєстрації, за №02/1-09/325/4.2. від 01.12.2015 року, згідно якої реєстрація права власності на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою була можлива реєстраторами Бюро технічної інвентаризації відповідно вимог наказу Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 „Про затвердження тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно", який втратив чинність 01.01.2013 року, та у зв'язку з неможливістю встановити частки, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя і договором таки частки не були визначені. Весь час свого проживання у м.Ніжин, з 1965 року по сьогодні, позивачка відкрито користувалася вказаним вище будинком, і в даний момент продовжує користуватися вказаним будинком, обслуговує його та земельну ділянку, на якій він розташований, утримувала його у належному стані, сплачувала комунальні платежі, ремонтувала кришу та робила ремонти всередині будинку, несла передбачений статтею 322 ЦК України тягар утримання майна. Вказаним будинком вона користувалася відкрито. Спору зі сторонніми особами стосовно її права власності на нього не має. Перешкод у користуванні будинком їй ніхто не чинить. Щодо визнання права власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, яка належала померлому [INFO] року [PERSON], чоловіку позивачки, то 29 грудня 2015 року державним нотаріусом Ніжинської міської державної нотаріальної контори було видано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої: нотаріус розглянула подані представником [PERSON] документи на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, що належить померлому [PERSON], 09 грудня 2005 року заведено спадкову справу №696/2005 до майна померлого [PERSON], на підставі заяви про прийняття спадщини дружини померлого [PERSON], інших заяв до нотаріуса не подавалося, до нотаріальної контори надано правовстановлюючий документ на житловий будинок, Договір „Договор о предоставлении в бессрочное пользование земельного участка для строительства индивидуального жилого дома на праве личной собственности, с числом комнат от одной до пяти включительно», який був нотаріально посвідчений нотаріусом Ніжинської нотконтори Бобиренко І. Л. 29 травня 1956 року, який не був зареєстрований реєстратором у Бюро технічної інвентаризації, у зв'язку з чим нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом дружині померлого. Відповідно до довідок Ніжинського МБТІ, право власності на вищевказаний житловий будинок станом на 31.12.2012 року не зареєстровано. Наведені вище обставини є тією перешкодою, яка не дає оформити спадкове майно, і у зв'язку з чим спадкоємець [PERSON] звертається до суду для захисту свого права шляхом визнання свого речового права, що передбачено статтею 15, 16 ЦК України. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). При цьому обов'язкової реєстрації (інвентаризації) будинків і домоволодінь у межах міст і сіл передбачено не було. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Оскільки не збереглося записів у по господарських книгах міста Ніжина щодо домоволодіння позивача, то єдиними доказами наявності таких записів та визнання органами державної влади права власності на домоволодіння є документи на землю, Довідка КП „НМБТІ" за №880 від 21.10.2015 року, Довідка КП „НМБТІ" за № 03305 від 25.12.2015 року, копію будинкової книги будинку [ADDRESS], Договор о предоставлении в бессрочное пользованне земельного участка для строительства индивидуального жилого дома на праве личной собственности, с числом комнат от одной до пяти включительно» від 20 травня 1956 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та відділом комунального господарства виконкому „Нежинского городского совета депутатов трудящихся в особі завідуючого Белиної Т. А., який був нотаріально посвідчений нотаріусом Ніжинської нотконтори Бобиренко І. Л. 29 травня 1956 року. Згідно цього договору, та згідно рішення Виконкому Ніжинської міської ради депутатів „трудящихся" за №443 від 05 вересня 1955 року було відведено земельну ділянку загальною площею 600 кв. м. розташовану за адресою [ADDRESS] громадянам [PERSON] та [PERSON] у безстрокове користування, для будівництва одноповерхового житлового будинку, з допоміжними будівлями - сараю, вбиральні, дерев'яного паркану. Позивачка в судове засідання не з'явилась, її представник надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав та просить його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без їх участі, позов визнає і не заперечує проти задоволення позовних вимог. Враховуючи заяви сторін, суд вважає за необхідне розгляд справи провести відповідно до вимог ст. 197 ч. 2 ЦПК України без проведення фіксації судового засідання технічними засобами. Відповідно до положень абзацу 6 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до положень абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В заяві представник позивача підтримав позовні вимоги, а представник відповідача їх визнав, а тому відповідно до ст. 61 ч.1 ЦПК України суд вважає за необхідне не досліджувати надані докази, так як обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За таких обставин позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі

Outcome: approved