Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Криворізької міської ради в особі управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради Комунального підприємства ЖЕО № 8 про визнання права на житлове приміщення та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення. В подальшому позивачем подано уточнену позовну заяву до виконкому Дзержинської районної у місті ради, треті особи: Комунальне підприємство "ЖЕО № 8" про встановлення факту отримання ордеру на житлове приміщення та визнання права на житлове приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в травні 1994 року, як слюсар КЖП-3, отримав ордер на заселення у квартиру [ADDRESS], в якій раніше мешкав двірник КЖП-3 [PERSON], померлий в 1994 році. Після вселення у зазначену квартиру, він звернувся з питання реєстрації місця проживання з початку до КЖП-3, а після реорганізації КЖП-3- до КП «ЖЄО№8», але у зв'язку з втратою ордеру, який він здав в КЖП-3 , йому в реєстрації місця проживання було відмовлено. Він вважає, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27.11.2012 року за позовом заступника прокурора м. Кривого Рогу в інтересах держави в особі Криворізької міської ради в особі Управління благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради до нього про звільнення житлової квартири, яким в задоволенні позову відмовлено, встановлено, що він вселився в квартиру на законних підставах та має право на житлове приміщення, тому звернувся до суду з позовом. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача - адвокат [PERSON] ( ордер №285, виданий 11.04.2013 року юридичною консультацією Дзержинського району м. Кривого Рогу) /а.с.19,20/ в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на те, що рішенням суду встановлено, що позивач вселився до спірної квартири на законних підставах, ордер втрачено не з його вини, він мешкає в спірній квартирі двадцять років, тому вважає, що є підстави для визнання за ним права на квартиру після встановлення факту отримання ордеру, тому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача - виконкому Дзержинської районної у місті ради - Лук’яненко Н.Є. ( довіреність від 08.01.2014 року, видана головою Дзержинської районної у місті ради Степанюком С.Д., дійсна до 31.12.2014 року) в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те , що рішення виконкомом про розподіл службового житла за адресою: [ADDRESS] на ім'я позивача не приймалося, ордер службового зразка на ім'я позивача не видавався, а тому підстави для задоволення позову відсутні, у задоволенні позову просила відмовити. Представник третьої особи - Комунальне підприємство "ЖЕО № 8" - до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Вислухавши доводи позивача, представників сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності представлені докази, приходить до висновку, що у задоволенні уточнених позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, заінтересована особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. При цьому, юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобов"язує довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб. Оскільки правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений до справи відповідач відповідальним за це. В частині відмови у встановлення факту отримання ордеру на житлове приміщення суд виходить з наступного. Відповідно ч.2 ст.256 ЦПК України суд може встановлювати інші юридичні, окрім передбачених ч.1 даної статті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Позивачем заявлено вимогу про встановлення факту отримання ордеру на жиле приміщення, який відповідно до вимог ч.1 ст.58 Житлового кодексу УРСР видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради громадянинові , який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Його може бути видано лише на вільне, як фактично, так і юридично, жиле приміщення. Ордер на службове жиле приміщення видається громадянинові відповідно до ч.1 ст.122 ЖК УРСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Спеціальний ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Таким чином, відповідно до ст.ст. 58, 61 ЖК України ордером є правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якої входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною підставою на вселення громадянина особисто або з його сім"єю у жиле приміщення та укладання договору найму жилих приміщень державного чи комунального житлового фонду. Ордер породжує два види правовідносин: з одного боку, це адміністративно-правові відносини між виконавчим органом ради і житлово-експлуатаційною організацією, куди він здається, а з другого - це цивільно-правові відносини між громадянином та зазначеною житлово-експлуатаційною організацією, яка зобов'язана укласти з ним договір найму житлового приміщення. Дані правовідносини породжує сам ордер, а не рішення про надання громадянину житла. Окрім того, на підставі лише самого рішення громадянин не має права вимагати здійснення будь-яких дій щодо надання йому приміщення, вказаного в рішенні. Ордер безпосередньо пов'язаний з особою, якій він виданий, і не може передаватися іншим. Ордер дійсний протягом 30 днів. У деяких випадках, за наявності поважних причин, цей термін може бути продовженим. За положеннями п.п.70, 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР № 470 від 11.12.1984 року (яка є чинною й до теперішнього часу), ордер вручається громадянинові, на ім"я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред"являються паспорти(або документи, що їх замінюють) членів сім"ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності -відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім"ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Судом встановлено, що [PERSON] мешкає в квартирі [ADDRESS] з червня 1994 року, що вбачається з довідки №271 від 21.02.2009, виданій КЖП-3 /а.с.6/, акту №147 від 14.07.1995 року, складеному Управлінням газового хазяйства /а.с.7/ та інш., а також встановлено рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 27.11.2012 року /а.с. 13-15/. Згідно акту, складеному КП «ЖЄО№8» в березні 2010 року, [PERSON] в спірну квартиру вселився самовільно та мешкає в ній з 1995 року /а.с.9/. З рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м.Кривого Рогу №57 від 25 квітня 1989 року вбачається, що [PERSON] надано дозвіл на видачу службового ордеру на однокімнатну квартиру в будинку [ADDRESS] /а.с.102/ та на його ім'я відкрито особовий рахунок /а.с.36,37/. Тобто до позивача в спірній квартирі мешкав [PERSON] на підставі рішення виконкому про надання службового ордеру і станом на квітень 2013 року особовий рахунок відкритий на його ім'я [PERSON] В бухгалтерії КП ЖЄО №8 дільниці №1/1 ордер на квартиру за адресою по [ADDRESS] на ім'я [PERSON] відсутній (довідка №42 від 29.10.2013 р.) /а.с.77/. Рішення про розподіл [PERSON] службового житла за адресою: [ADDRESS] виконкомом Дзержинської районної у місті ради за період з 1995 року по теперішній час не приймалось ( лист №22/44 від 11.02.2013 року) /а.с.12/. Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] пояснила, що у зазначений період виконкомом рішення про надання службового жилого приміщення позивачу не приймалось і ордер не видавався. Таким чином, судом встановлено, що рішення виконкомом Дзержинської районної у місті ради про надання службового жилого приміщення позивачу не приймалось та спеціальний ордер на спірне жиле приміщення йому не видавався, а тому підстави для встановлення факту отримання ордеру на житлове приміщення відсутні. Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання права на житлове приміщення, суд керується наступним. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Постановою № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, зокрема, на право користування майном, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Оспорювання ж суб'єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб'єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України особа може звернутись до суду із позовом про визнання права. Як вбачається зі змісту аналізу практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, здійсненого ВСУ, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов'язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги. Так, правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР врегульовується облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (квартирний облік), і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання. Згідно з п. 2 цих Правил, жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. З Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженому Постановою Ради Міністрів УРСР, від 04.02.1988, № 37 "Про службові жилі приміщення" вбачається, що службові жилі приміщення можуть отримати працівники житлово-комунального господарства: начальник житлово-експлуатаційної контори, керуючий будинками, головний інженер житлово-експлуатаційної організації, майстер технічної дільниці, особи, які прийняли на комплексне обслуговування за сімейним підрядом жилий будинок (жилі будинки), слюсар-сантехнік, слюсар-електрик, слюсар по обслуговуванню теплових мереж, слюсар по обслуговуванню теплових пунктів, слюсар по експлуатації та ремонту газового устаткування, монтажник санітарно-технічних систем і устаткування, покрівельник, електромеханік по ліфтах. Пунктом 9 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР , затвердженим Постановою Ради Міністрів УРСР, від 04.02.1988, № 37 "Про службові жилі приміщення", передбачено, що для одержання службового жилого приміщення відповідний працівник подає заяву адміністрації підприємства, установи, організації. До заяви додається довідка з місця проживання про склад сім'ї і прописку. Члени сім'ї заявника, які бажають оселитися в службове жиле приміщення, дають письмову згоду на проживання в зазначеному приміщенні. Враховуючи положення вищеназваної Постанови, суд вважає, що позивач мав підстави для отримання службового приміщення, але до адміністрації з заявою для одержання службового жилого приміщення позивачем суду не звертався. Крім того, частинами 1,2 статті 61 Житлового кодексу УРСР передбачено, що право користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експулуатаційною організацією ( а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією ) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки право на житло [PERSON] гарантоване чинним законодавством, зокрема Конституцією України, ЖК України, ЦК України, і для його реалізації потрібно вчинити певні дії, зокрема - звернення із відповідними заявами про надання службового приміщення у користування, а вселення ж в квартиру та проживання в ній не може свідчити про набуття права на житлове приміщення. За встановлених судом обставин, позивач, на думку суду, мав би звернутись до суду із позовом про визнання права користування спірною квартирою, чи про зобов"язання видати ордер, якщо такий не видається, або в інший спосіб, однак не у спосіб, обраний позивачем. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову щодо визнання права на житло, оскільки такий спосіб захисту не відповідає правовідносинам, які виникли між сторонами у справі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed