Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Орджонікідзевського міського суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по договору позики на загальну суму 15\~628,88 грн. В обґрунтування своїх вимог, які ним підтримані у судовому засіданні, позивач посилається на те, що [PERSON] 11.01.2016 року отримала від нього у борг кошти у сумі 100 доларів США, що на той час було еквівалентно 2\~350 грн., про що власноруч склала та передала розписку. Однак, в обумовлений у розписці строк зазначені кошти із нарахованими відсотками [PERSON] не повернула, з огляду на що в останньої виникла заборгованість, що і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом до суду. Відповідач, згідно письмових заперечень та наданих у судовому засіданні пояснень, позовні вимоги визнає часткового в частині стягнення суми основної заборгованості, а саме 100 доларів США, гривневий еквівалент яких на час їх отримання склав 2\~350 грн. Проти стягнення решти суми боргу, нарахованих по договору позики відсотків та стягнення 620 грн. відповідач заперечує у повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали справи та норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема таким підставами є договори та інші правочини. Згідно\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як встановлено судом, 11.01.2016 року [PERSON] отримала в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 100 доларів США під 15% місячних, що підтверджується борговою розпискою, яку відповідач написала власноручно. Таким чином, між відповідачем та позивачем був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем була надана розписка. У судовому засіданні відповідач підтвердив як факт отримання 11.01.2016р. від позивача грошових коштів усумі 100 доларів США в позику, так і написання відповідної розписки, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Крім того, відповідачем не заперечується наявність заборгованості по договору позики перед позивачем у розмірі 100 доларів США, що еквівалентно на час їх отримання 2\~350 грн. У відповідності до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 525, 526 даного кодексу, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, в силу приписів ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як слідує із боргової розписки та не заперечується сторонами, контрагентами погоджено строк виконання боржником свого зобовязання щодо повернення отриманих у позику коштів, а саме 11 березня 2016р. У відповідності до ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1049 коментованого нормативно-правового акту, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, а також зважаючи на те, що станом на час розгляду та вирішення справи у суді відповідачем свої зобовязання щодо повернення отриманих у борг грошових коштів у сумі 100 доларів США не виконані, позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення у повному обсязі як обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та визнані відповідачем. У відповідності до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Разом з тим, приписами ст.1048 даного нормативно-правового акту унормовано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як слідує із наявної у матеріалах справи розписки, сторонами погоджено сплату позичальником процентів за користування позикою у розмірі 15% місячних. При цьому, контрагентами передбачено нарахування процентів на проценти. Таким чином, сторонами договору позики самостійно встановлено розмір, методику обчислення процентної ставки за договором й порядок одержання процентів, що прямо передбачено законом та повністю відповідає принципу цивільного права свободі договору (ст. З ЦК). З огляду на те, що у цивільному законодавстві відсутня пряма заборона, то сторони можуть вибрати просту форму нарахування процентів і в цьому випадку вони нараховуються лише на суму позики, або більш складну форму, згідно з якою проценти нараховуються на суму позики і на нараховані, але невиплачені проценти. При цьому, посилання відповідача на відсутність у позивача статусу фінансової установи, а відтак і права нараховувати відповідні проценти судом оцінюються критично, з огляду на наступне. Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п.6,7 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.553,1046 ЦК України) дає підстави для висновку про те, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительство), можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. При цьому Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, а відносини між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки, регулюються нормами ЦК України (статті 553 - 559, 1046 - 1053). Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки норми ЦК України не містять жодного винятку як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Таким чином, Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України (постанови ВСУ від 30 травня 2012 р. N 6-48цс12, від 18 липня 2012 р. N 6-79цс12). Не заслуговують на увагу також посилання відповідача на норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в силу приписів ст.1 даного нормативно-правового акту, дія останнього не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами. Щодо посилань відповідача на введення його в оману під час укладення правочину, що є підставою для визнання його недійсним (ст.230 ЦК України) слід зазначити, що оспорюваними є правочини, які ЦК не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи. Однак, відомостей про визнання договору позики у судовому порядку недійсним матеріали справи не містять, як і не надано таких доказів відповідачем. Оцінивши наданий позивачем розрахунок по стягненню нарахованих на суму позики процентів та процентів на проценти, перевіривши правильність здійснених обчислень із врахуванням періоду виникнення заборгованості та строку сплати процентів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову у цій частині, а саме у сумі 165 доларів США (15% від суми боргу) та 148,5 доларів США (15% на нараховані проценти). Водночас, суд враховує, що згідно ч.1, ч.2 ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч. 1\~ст. 192 ЦК України\~гривня є законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ч. 2\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є ст.193, ч. 4 ст.654 ЦК України,Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність",Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93,Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч.2ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України (постанова ВСУ 02.07.2014р. по справі №6-79цс14). Пленум Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У звязку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно відомостей, які містяться на офіційному веб-порталі Національного банку України (https://bank.gov.ua) офіційний курс гривні до іноземної валюти долар США станом на 21.02.2017р. встановлено у розмірі 2702,5299 грн. за 100 доларів США. Таким чином сума боргу, яка підлягає стягненню із відповідача за договором позики станом на день ухвалення рішення суду, за офіційним курсом НБУ становить 2702,61 грн. основного боргу, 4459,95 грн. заборгованості по процентах (165 доларів США*27,03 грн.) та 4013,95 грн. заборгованості по нарахованих процентах на проценти (148,5 доларів США*27,03 грн.). Що стосується вимоги позивача про стягнення 620 грн., суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення останньої, з огляду на таке. Предметом даного судового розгляду як і позовних вимог, є стягнення заборгованості за договором позики, на підтвердження укладення якого позивачем до матеріалів справи надано відповідну розписку відповідача. У той же час, як встановлено судом та слідує із наданих у судовому засіданні пояснень учасників спору, сума грошових коштів у розмірі 620 грн. позивачем відповідачу 11.01.2016р. згідно розписки не передавалась. Вказані грошові кошти, як пояснили сторони, є заборгованістю відповідача перед позивачем за іншими правочинами, стягнення заборгованості за якими не є предметом даного судового розгляду. Разом з тим, в силу вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона належними та допустимими доказами зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, жодних доказів, які б свідчили про обґрунтованість та під ставність вимоги позивача про стягнення 620 грн. позивачем не надано, а судом не здобуто. У відповідності до ст.88 ЦПК України, судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial