Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок № [ADDRESS]. Посилається на те, що [INFO] р. та [INFO] р. помели його батько [PERSON] та мати [PERSON], які за час свого життя побудували житловий будинок № [ADDRESS]. Після смерті батьків відкрилася спадщина, до складу якої входив вищевказаний будинок. Оскільки покійні батьки не склали заповіту на випадок своєї смерті, то спадкування почалося почергово. Він, його рідні брати, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є єдиними спадкоємцями першої черги. Його брати відмовилися від спадщини на його користь, що підтверджується їхніми заявами про відмову від прийняття спадщини. Він проживав у спадковому будинку як за життя покійних батьків, так і після їх смерті. Звернувшись у держнотконтору про прийняття спадщин йому було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на будинок. Позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути у його відсутності. Представник Ганичівської сільської ради та Тячівської держнотконтори у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були батьками [PERSON] За своє життя вони спорудили житловий будинок № [ADDRESS], який у погосподарській книзі було зареєстровано за ними, однак не було зареєстровано в інвентарбюро (а. с. 29). Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5 і зареєстрованого в Мін'юсті 18.02.2002 р. за № 157/6445 (з подальшими змінами), до 2002 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася цими підзаконними нормативними актами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у судовому засіданні, встановлено, що будинок № [ADDRESS] у відповідності до діючого на той час законодавства належав [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно свідоцтв про смерть за актовими записами № 29 від 22.06.2009 р. та № 51 від 02.11.2016 р. [PERSON] помер [INFO] р., а [PERSON] - [INFO] р. Після їх смерті відкрилася спадщина до якої входить житловий будинок № [ADDRESS]. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У першу чергу спадкоємців після смерті [PERSON] та [PERSON] входять їхні діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки Ганичівської сільської ради № 971 від 20.04.2017 р. в будинку № [ADDRESS], малолітні та неповнолітні діти не проживають і не прописані. В ході розгляду справи встановлено, що інших спадкоємців першої черги чи спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку немає. На початку 2017 року брати позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]А, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку відмовилися від прийняття спадщини у його користь (а. с. 19-27). Відповідно до 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Частиною третьою ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно частин 1 та 2 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Частинами 1, 3 та 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON] проживав, вів спільне господарство з [PERSON] та поніс всі витрати пов'язані з її похованням (а. с. 31). Після смерті матері він залишився проживати у спадковому будинку, чим самим прийняв спадщину. 21.04.2017 р. [PERSON] звернувся у Тячівську держнотконтору про прийняття спадщини, а 02.06.2017 р. його представник, який діяв на підставі довіреності звернувся для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку. 06.06.2017 р. державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок № [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю державної реєстрації будинку. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У рішенні від 30.11. 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності. Отже, виходячи з наведеного, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на спадковий житловий будинок у нотаріальному порядку хоча має таке право. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На даний час Тячівським РПТІ на ім'я позивача виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за № [ADDRESS]. Відповідно до експлікації вбачається, що спадковий будинок складається з: коридору загальною площею - 7.50 м.кв.; кухні - 4.20 м.кв., санвузлу - 3.70 м.кв., їдальні - 16.90 м.кв., та двох житлових кімнат 17.30 м.кв. і 17 м.кв. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що можливість отримати свідоцтво на спадщину в нотаріальній конторі у позивача відсутня, а визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовні вимоги, як такі що є доведеними в судовому порядку, підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати слід покласти на позивача. За таких обставин

Outcome: approved