Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Телеканалу «2+2» Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» про визнання інформації недостовірною та спростування інформації. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року близько 11.12 год. в ефірі телеканалу «2+2» в передачі циклу програм із загальною назвою «люстратор 7.62» було оприлюднено матеріал під назвою «[INFO]», де на 12 секунді та 01 хвилині 42 секунди від початку зазначеної програми відповідачем було поширено інформацію, а саме «для [PERSON], который только что украл два с половиной миллиона евро, наверное это не большая сумма». Також, зазначений матеріал розміщений на офіційному сайті ТОВ «Гравіс-Кіно». Позивач зазначив, що наведена [PERSON] інформація про те, що ним вчинено крадіжку двох з половиною мільйонів євро є неправдивою та недостовірною, такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, оскільки крадіжка [PERSON] не вчинялася, злочин, пов'язаний з викраденням грошових коштів у сумі 2,5 млн. євро йому не інкриміновано, на сьогоднішній день не існує вироку суду, яким його визнано винним. Вказав, що висловлювання відповідача має чітку спрямованість щодо нього, так як [PERSON] назвав його прізвище та останній однозначно вказує, що [PERSON] «вкрав грошові кошти». Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати такою, що не відповідає дійсності інформацію, повідомлену [PERSON] [INFO] року в ефірі телеканалу «2+2» в передачі циклу програм «Люстратор 7.62» в матеріалі під назвою «[INFO]» та розміщену на сайті ТОВ «Гравіс-Кіно» твердження «для [PERSON], который только что украл два с половиной миллиона евро». У судовому засіданні позивач підтримав заяву про зменшення позовних вимог та просив суд її задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав його необґрунтованості. Позивач пояснив, що він працює адвокатом та був запрошений для надання коментарю журналістам «2+2» з суспільно важливої теми - обрання запобіжного заходу правоохоронцям, які підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень. Вказав, що своїми висловлюваннями він лише розкритикував міру запобіжного заходу (розмір призначеної застави) обраного [PERSON], висловивши власну думку щодо правової позиції дій останнього і незначущості суми застави. Зазначив, що його судження мало оціночний характер і є його власною думкою, сформованою на підставі інформації ЗМІ. Оціночний характер судження підтверджується і застосуванням слова «напевно» (а.с. 34-38). Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази в справі у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] року близько 11.12 год. в ефірі телеканалу «2+2» в передачі циклу програм із загальною назвою «люстратор 7.62» було оприлюднено матеріал під назвою «[INFO]», де на 12 секунді та 01 хвилині 42 секунди від початку зазначеної програми відповідачем було поширено інформацію, а саме «для [PERSON], который только что украл два с половиной миллиона евро, наверное это не большая сумма» (а.с. 5 диск). Зазначений матеріал був також розміщений на сайті ТОВ «Гравіс-Кіно» (а.с. 18). Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України [PERSON] станом на 01.12.2016 року не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Значиться таким, якому 27.08.2014 року пред'явлено обвинувачення Генеральною прокуратору України за ч. 5 ст. 185, ч 3 ст. 365, ч. 2 ст. 372 КК України. Провадження направлено до суду. Рішення по справі до МВС не надходило. (а.с. 102) Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень ст. ст. 94, 277 ЦК України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно зі ст. 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Таким чином, діючим цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи, а тому згідно з положеннями статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена про позивач інформація є достовірною, покладається на відповідачів. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 46 справи «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 року, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. У ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» вказано, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Крім того, згідно роз'яснень у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Пунктом 18 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Як вбачається з висловлювання відповідача - «для [PERSON], который только что украл два с половиной миллиона евро», воно має мають чітку спрямованість щодо особи позивача - [PERSON], так як [PERSON] назвав його прізвище та останній вказує, що [PERSON] «только что украл два с половиной миллиона евро». Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах 1, 2, 5 ст.17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Презумпція невинуватості закріплена в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Пункт 2 ст. 6 Конвенції забезпечує право вважатися невинуватим доти, доки вину не буде доведено згідно із законом. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шагін проти України» (заява № 20437/05), Страсбург, 10 грудня 2009 року, зазначено: «Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у п. 2 ст. 6 Конвенції , є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі "Альне де Рібемон проти Франції" (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, "яку обвинувачено у вчиненні злочину", є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви, що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (див. висновки з відповідної практики Суду, наприклад, в рішенні у справі "Хужин та інші проти Росії" (Khuzhin and Others v. Russia), N 13470/02, п. 93, від 23 жовтня 2008 року). Достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (див. рішення у справі "Бьомер проти Німеччини" (Bohmer v. Germany), N 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). У цьому зв'язку Суд наголосив на тому, як важливо особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (див. рішення у справі "Дактарас проти Литви" (Daktaras v. Lithuania), N 42095/98, п. 41, ECHR 2000-X). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі "Ісмоїлов та інші проти Росії" (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року).» У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. З огляду на характер поширеної інформації, суд вважає, що така інформація не є оціночним судженням, оскільки поширена у формі подачі фактів, первинним джерелом поширення цієї інформації є сам відповідач. [PERSON] у судовому засіданні зазначав, що дійсно він давав коментар журналістам «2+2» з суспільно важливої теми - обрання запобіжного заходу правоохоронцям, які підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень та відповідав на запитання як адвокат. Ураховуючи вищевикладене, інформація, яка поширена [PERSON] в ефірі телеканалу «2+2» в передачі циклу програм «Люстратор 7.62» в матеріалі під назвою «[INFO]» та розміщену на сайті ТОВ «Гравіс-Кіно», подана у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Інформація, поширена відповідачем містить стверджувальні вислови: «для [PERSON], который только что украл два с половиной миллиона евро», які вказують на вчинення позивачем тих чи інших протиправних дій, які чинним законодавством кваліфікуються як злочин та дискредитують його в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій з точки зору дотримання закону, а тому дана інформація є недостовірною та порушує презумпцію невинуватості визначену в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору в розмірі по 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved