Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до КП «Бюро технічної інвентаризації м.Торецька» про визнання приватизації недійсною. В обґрунтування позову зазначив наступне. На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської міської ради Донецької області № 30 від 15 лютого 1991 року його батько - [PERSON] з родиною отримав в користування трикімнатну квартиру № [ADDRESS]. Позивач посилається на ту обставину, що його батько та сестра у 2002 році, скориставшись його тимчасовою відсутністю та відсутністю його матері, приватизували квартиру, про що йому стало відомо у 2018 році. Приватизація квартири була здійснена у 2002 році без його відома, в той час як він фактично проживаючи у спірній квартирі, в цей час був тимчасово відсутній. При цьому він був зареєстрований за іншою адресою з тієї причини, щоб зменшити розмір комунальних платежів. На теперішній час власниками квартири в рівних частинах, тобто по 1/2 частині є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності та його мати [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Так як він на рівні зі всіма членами сім'ї наймача мав право на приватизацію займаної квартири, якого його незаконно позбавили, він звернувся до суду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, надав суду заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в яких зазначив, що позивач дізнався про своє порушене право у 2018 році та не пропустив строк звернення до суду. Представник відповідача КП "БТІ" у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо задоволення позову, надала суду заперечення на позовну заяву. Позиція відповідача зводилась до того, що приватизацію було проведено правомірно з особами, які були зареєстровані у спірній квартирі. Після смерті одного із власників, право власності на 1/2 квартири успадкувала третя особа. Скасування реєстрації вплине на її права також. Відповідач зауважив, що своє власне право на приватизацію позивач вже використав у 2007 році, коли йому було видано Свідоцтво про право власності на 1/2 частки іншої квартири [ADDRESS] а тому звернення до суду із позовом про визнання недійсної прватизації квартири [ADDRESS] є безпідставним. Також відповідач надала заяву, в якій зазначила, що строк позовної давності для подання даного позову сплинув, просила застосувати строки позовної давності. Представник відповідача ВЦА м.Торецьк Донецької області надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила винести рішення згідно діючого законодавства. Треті особи [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали, не заперечували щодо їх задоволення. Надали в цілому ідентичні пояснення, відповідно до яких підтвердили, що позивач знявся з реєстрації у спірній квартирі у 2000 році, щоб зекономити на комунальних платежах. Незважаючи на це, продовжував жити у спірній квартирі. Пояснили, що коли у 2002 році [PERSON] звернувся до відповідача з питання приватизації квартири, то до приватизації допустили лише зареєстрованих осіб - [PERSON] та [PERSON], інших осіб не допустили. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №274 від 16.02.1991 року [PERSON] та членам його сім'ї: дружині - [PERSON], сину - [PERSON], донці - [PERSON], було надано право на постійне проживання в житловій квартирі за адресою: [ADDRESS] З матеріалів справи, а саме із заяви (пояснення) [PERSON] від 30.05.2018 року, посвідченої державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори Донецької області та письмових пояснень [PERSON] від 04.06.2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу встановлено, що 30.12.1995 року [PERSON] одружився. Разом з ними почали мешкати його дружина [PERSON], а у подальшому, ще й дитина [PERSON]. 09.02.2000 року [PERSON] та 04.04.2000 року [PERSON] знялися з реєстрації з вказаної квартири (а.с.48,55). Як зазначено в поясненнях третіх осіб зняття з реєстрації було формальним та викликане економією щодо оплати комунальних платежів. Не зважаючи на зняття з реєстрації всі продовжували мешкати у вказаній квартирі, забезпечували її належну експлуатацію, здійснювали ремонт. У 2002 році [PERSON] звернувся до КП «БТІ м.Торецька» з питання приватизації житлової квартири. Відповідно до ст. 5 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» та п.п. 5, 21 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» квартира передається у власність за заявою особам, що в ній прописані та проживають. Згідно реєстраційного посвідчення за №4 від 14.10.2002 року у квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). Оскільки на той час в квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON], то лише їх допустили до приватизації житлової квартири. Інших фактично мешкаючих членів сім'ї, а саме: [PERSON], [PERSON], його дружину та сина до приватизації квартири не допустили. Отже приватизована квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про право власності від 08.10.2002 року (а.с.18). [INFO] року [PERSON] помер що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с.22). Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири, яку прийняла його дружина [PERSON] Відповідно до Довідки №74 від 29.03.2018 року, наданої КП «БТІ м.Торецька», квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] належить 1/2 частка [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 08.10.2002 року [NUMBER], 1/2 частка [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 23.12.2008 року (а.с.17, 18, 19). Співвідповідачем ВЦА м.Торецька за №41 від 23.06.2018 року на позовну заяву надано відзив, в якому зазначено, що надати архівну копію розпорядження Дзержинської міської ради від 08.10.2002 року [NUMBER] неможливо, та те що Дзержинська міська рада у 2002 році не могла бути органом приватизації, який видав розпорядження, на підставі якого було видане свідоцтво про право власності на житло (а.с.65). Згідно інформаційної довідки №61 від 31.05.2018 року (а.с.69), наданої КП «БТІ м.Торецька» за [PERSON] зареєстровано: - будинок на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом надане Дзержинською державною нотаріальною конторою від 05.05.2010 р. реєстр 2-1074. Інформація про реєстрацію права власності на вищезазначене нерухоме майно міститься у реєстраційній книзі № 3, стор. 25, під № [NUMBER] від 07.06.2010р. - квартира в багатоповерховім будинку за адресою [ADDRESS] 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право власності, надане БТІ м. Дзержинська, від 02.01.2007 року № 5. - та 1/2 частка цієї квартири на підставі Рішення Дзержинського міського суду від 16.04.2007 року «Про визнання дійсним договору купівлі - продажу». Згідно пояснень відповідача, Свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири в багатоповерховому будинку за адресою [ADDRESS] позивач отримав, реалізувавши в 2007 році своє право на приватизацію. Відповідно до ст.345 ЦК України закріплено право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (редакція від 17.12.1997 року) приватизація житла проводилась уповноваженим на це органами та особами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходився державний житловий фонд. У Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2010 від 10 червня 2010 року із системного аналізу наведених у рішенні положень Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та Житлового Кодексу України зроблено висновок, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Відповідно до положень ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового, фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. З досліджених у судовому засіданні пояснень третіх осіб [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що у 2002 році, коли померлий батько позивача [PERSON] ініціював питання приватизації спірної квартири, у ній проживав також і позивач, попри те, що не мав відповідної реєстрації. У постанові Верховного Суду України № 6-125цс12 від 30.01.2013 року висловлена правова позиція, що суди не мають пов'язувати право осіб на приватизацію з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їхнім правом на житло та фактом проживання у цій квартирі. Правовою підставою для надання переваги фактам фактичного місця проживання над фактами реєстрації повинні бути норми ст.29 Цивільного кодексу України, згідно з якими місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення придатне для проживання в ньому, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 01 листопада 1996 р. №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" «наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому». Відтак, попри відсутність реєстрації, позивач, як особа, яка фактично проживала у квартирі, міг претендувати на приватизацію частки у спірному житлі. І вирішення цього питання мало залежати від дотримання позивачем порядку приватизації, визначеного відповідними нормами. На думку суду, встановлені обставини підтверджують доводи позивача щодо наявності у 2002 році у останнього права прийняти участь у приватизації спірної квартири. Зазначене вказує на обгрунтованість сформульованих позовних вимог, що в свою чергу зобов'язує суд перевірити можливість їх задоволення з огляду на заявлений відповідачем сплив позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Проведена приватизація квартири, як момент виникнення спірних правовідносин, відбулась 08.10.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності (а.с.18). Представник позивача пояснив, що про приватизацію спірної квартири останній дізнався у 2018 році після отримання офіційної відповіді від КП "БТІ м.Торецька" за №74 від 29.03.2018 року, з якої вбачається, що власниками квартири № [ADDRESS] в рівних частинах, тобто по 1/2 частині, є [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.10.2002 року, та [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2008 року, успадкувавши 1/2 частину у праві власності на нерухоме майно після [PERSON], померлого [INFO] року у місті Дзержинську Донецької області. Однак суд критично ставиться до пояснень позивача, що про приватизацію він дізнався лише у 2018 році, з огляду на те, що проживаючи у спірній квартирі останній не був позбавлений спілкування з іншими членами сім'ї, а тому мав змогу дізнатись про її приватизацію у 2002 році. Доказів про те, що від позивача приховували проведену приватизацію суду не надано. Також, після смерті батька він міг звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а відтак і з'ясувати про проведену приватизацію, дізнатись про виникнення спірних правовідносин. 1/2 частку квартири успадкувала матір позивача [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 23.12.2008 року. Крім того, в поясненнях третіх осіб зазначено, що в 2002 році до приватизації квартири допустили осіб, які були в ній зареєстровані, тобто [PERSON] та [PERSON] Інших фактично мешкаючих членів сім'ї, а саме [PERSON], [PERSON], його дружину з дитиною - не допустили. Аналізуючи пояснення третіх осіб стосовно того, що позивача "не допустили" до приватизації, суд робить висновок, що питання приватизації щонайменше підіймалось у родині, а відтак [PERSON] знав чи мав змогу дізнатись про приватизацію квартири. Крім того, суд бере до уваги той факт, що [PERSON] вже використав своє право щодо приватизації майна, про що свідчить інформаційна довідка №61 від 31.05.2018 року, надана КП «БТІ м.Торецька», в якій зазначено, що за [PERSON] зареєстрована квартира в багатоповерховому будинку за адресою [ADDRESS] 1/2 частка на підставі Свідоцтва про право власності, наданим БТІ м. Дзержинська, від 02.01.2007 року [NUMBER] цього слідує, що позивач, як особа, яка у 2007 році реалізувала своє право на приватизацію, мав змогу в цей час встановити наявність спірних питань щодо можливості приватизації також квартири за іншою адресою. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, та об'єктивна можливість особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку, що законодавець альтернативно пов'язує початок перебіку позовної давності з можливостю особи знати про стан своїх майнових прав. А відтак одного лише твердження про те, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Ситуація, за якої особа об'єктивно могла довідатися про порушення свого права (хоча і не довідалась), також розпочинає перебіг позовної давності. За наведених вище обставин, суд доходить висновку, що позивач міг дізнатися про порушення свого права на приватизацію найпізніше наприкінці 2008 року - коли була відкрита спадщина після батька, та матір'ю успадковано частку квартири, або раніше - у 2007 році, коли позивач реалізував своє право на приватизацію частки квартири за адресою [ADDRESS], чи навіть у 2002 році, коли його батько і сестра, з якими він фактично проживав, приватизували спірну квартиру. Відтак у даному випадку перебіг позовної давності слід рахувати не пізніше ніж з кінця 2008 року. А тому до 2012 року строк позовної давності за заявленими позивачем позовними вимогами сплив. Вирішуючи питання, чи не призведе у даному випадку застосування наслідків спливу строків позовної давності до неспіврозмірного обмеження прав позивача на судовий захист, доцільно згадати, що Європейський суд з прав людини наголошував, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). У цьому контексті суд зазначає, що після смерті [PERSON], його дружина в порядку спадкування отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину спірної квартири. Відтак задоволення позовних вимог поза пропущеним строком позовної давності очевидно вплине і на правовідносини спадкування за померлим, що вже були реалізовані у 2008 році. Також суд зауважує, що мета вирішення спору відносно приватизованої квартири (з огляду на висловлені позиції третіх осіб, які наразі є власниками 1/2 часток спірної квартири, і не заперечували проти задоволення позову) на даний момент може бути досягнута договірним шляхом між позивачем і третіми особами в позасудовому порядку (приміром, продаж чи дарування часток). У випадку, якщо позивач прагне своїм позовом досягти цієї мети, визнання проведеної у 2002 році приватизації недійсною та скасування свідоцтва про право власності, як механізм вирішення спору, очевидно викликає питання доцільності і раціональності з точки зору юридичної визначеності. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Представником позивача зазначено, що позивач звернувся в межах строку позовної давності оскільки дізнався про порушення своїх прав лише у 2018 році, коли отримав відомості про право вланості на спірну квартиру з КП "БТІ". Представник позивача заперечував пропуск позовної давності, а відтак і поважних причин пропуску не вказав. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таку заяву було подано преставником відповідача КП "БТІ м.Торецька". Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що позивач не надав достатніх доказів про звернення до суду в межах строку позовної давності, та не надав доказів про наявність поважних причин пропуску такого строку. Тому в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із спливом позовної давності.

Outcome: dismissed