Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з вказаними вище позовними вимогами до відповідача. Посилалися на те, що згідно генерального кредитного договору №014/05/641 від 10.04.2008 року та укладених до нього кредитних договорів №014/05/641/1 від 15.04.2008 року, №014/05/641/2 від 18.04.2008 року, №014/05/641/3 від 12.06.2008 року відповідачем - [PERSON] було надано валютний кредит у розмірі відповідно: 20000 доларів США терміном на 84 місяці зі сплатою 14% річних, 70000 доларів США терміном на 84 місяці зі сплатою 14% річних, 48000 доларів США терміном на 82 місяці зі сплатою 15% річних. З метою забезпечення виконання прийнятих зобов'язань між сторонами було укладено договір поруки №014/05/641/293 від 10.04.2008 року, а також іпотечний договір від 14.04.2008 року. Вважають, що кредитні договори були укладені з порушеннями, оскільки відповідач в порушення умов законодавства не роз'яснив та не надав їм інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не попередив їх про валютні ризики. Також зазначили, що банком не було надано їм в письмовій формі інформацію про умови кредитування. Надані банком письмові умови кредитування є підробленими. Вважають, що в даному випадку має місце порушення вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», розділу 3 правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки умови договору є несправедливими. Просили визнати недійсними генеральний кредитний договір №014/05/641 від 10.04.2008 року та укладені до нього кредитні договори №014/05/641/1 від 15.04.2008 року, №014/05/641/2 від 18.04.2008 року, №014/05/641/3 від 12.06.2008 року та додаткові угоди укладені в рамках цих договорів. Позивачі та їх представник у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити. При цьому суду пояснив, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, договори відповідають вимогам чинного законодавства, підстави для визнання їх судом недійсними відсутні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог [PERSON], [PERSON], виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 10.04.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Райффайзен банк Аваль» було укладено генеральний кредитний договір №014/05/641, згідно якого сторони погодили, що загальний розмір позичкової заборгованості не повинен перевищувати 138000 доларів США. Кредитор надає позичальнику кредитні кошти на умовах їх забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та плати за користування. Всі позики, які і відсотки по них, повинні сплачуватися у тій самій валюті, що й кредит. Також сторони передбачили форми можливого забезпечення кредитних договорів, можливість дострокового повернення кредиту та порядок погашення кредитних договорів (а.с.8-9). В подальшому, між сторонами було укладено три кредитні договори, зокрема: №014/05/641/1 від 15.04.2008 року, №014/05/641/2 від 18.04.2008 року, №014/05/641/3 від 12.06.2008 року. На виконання вказаних договорів [PERSON] відповідно отримала 20000 доларів США терміном на 84 місяці зі сплатою 14% річних, 70000 доларів США терміном на 84 місяці зі сплатою 14% річних, 48000 доларів США терміном на 82 місяці зі сплатою 15% річних. Кошти надавались на споживчі цілі. Також, 10.04.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно умов якого позивач на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням, що виникають з умов генерального кредитного договору (а.с.17-18). З положень кредитних договорів та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За частиною першою статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Відповідно до ст. 12 ч. 3 зазначеного закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про:фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість. У частині третій статті 11 Закону Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги) встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання. Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права та обов'язки споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах та бути зобов'язанним сплатити платежі встановлені на законних підставах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої ст. 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України „Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що банком не було письмово повідомлено [PERSON] про умови кредитування, що на їх думку, підтверджується висновком експерта №143-к від 27.02.2014 року та свідчить про недійсність оспорюваних правочинів. Суд не погоджується з наведеними доводами, при цьому зазначає наступне. Так, недотримання кредитодавцем вимог ч.2 ст.11 Закону щодо повідомлення споживача у письмовій формі про умови кредитування тягне за собою наслідки передбачені цим Законом, а саме: відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, тобто у вигляді відшкодування збитків та сплати штрафу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Підстави для визнання недійсними договорів із споживачем визначені ст.18 Закону, згідно яких продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону N 1023-XII. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору та, на думку суду, передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Разом з тим, судом не було встановлено наявності в діях відповідача та в умовах оскаржуваних договорів будь-яких порушень прав споживача, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, суд вважає, що в укладеному між сторонами 10.04.2008 року генеральному кредитному договорі №014/05/641 в мінімально необхідній кількості були викладені умови кредитування, які, в подальшому, в укладених кредитних угодах були деталізовані. Із вказаними умовами позивач [PERSON] була ознайомлена. Виходячи з наведеного, а також враховуючи те, що укладені між сторонами по даній цивільній справі кредитні договори не суперечать нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямовані на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 216, 227 ЦК України підстави для визнання вказаних правочинів недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed