Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

21 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій прохає визнати за ним за набувальною давністю право власності на гараж загальною площею 19,1 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 2010 року володіє вказаним вище гаражем, право власності на який не зареєстровано. Дозвільні документи на будівництво спірного гаража видавалися на ім`я [PERSON] . Гараж був збудований відповідачем на початку 90-х років, однак право власності на нього не зареєстроване, оскільки на той момент діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. У 2010 році [PERSON] виїхав на постійне місце проживання в с. Трудове Пологівського району Запорізької області, дозволив позивачу володіти своїм гаражем і з того часу [PERSON] утримує спірне майно та здійснює поточний ремонт. Гараж не належить до категорії самовільно збудованих об`єктів. Позивач більше 10 років відкрито володіє гаражем, а тому вважає, що набув на нього право власності за набувальною давністю. На підставі викладеного [PERSON] вимушений звернутися до суду. 26 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду відповідачу було визначено, що він має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали надіслати суду відзив на позовну заяву, у порядку та формі, визначеній в ст.178 ЦПК України, також має право, відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами були направлені відповідачу. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 25 листопада 2021 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Сторони в судове засідання не з"явились, про час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача в судове засідання надав заяву, в якій повідомив про підтримання позовних вимог [PERSON] , на тих підставах, що викладені в позові, прохав провести судове засідання за його та позивача відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання надав заяву, якою повідомив про визнання позовних вимог [PERSON] , не заперечував проти визнання права власності на гараж, який розташований по [ADDRESS] "янка, з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач в заяві підтвердив той факт, що спірний гараж був побудований ним на початку 90-х років, право власності на нього він не реєстрував, оскільки на той час діяло законодавство , яке не передбачало обов"язкової реєстрації таких прав. З 2010 року він дозволив [PERSON] володіти своїм гаражем, який до цього часу його утримує та здійснює поточний ремонт. Справу прохав розглянути за його відсутності. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та представника позивача на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про перейменування деяких населених пунктів» від 12 травня 2016 року № 1353-VIII Куйбишевський район перейменовано на Більмацький район; селище міського типу Куйбишеве Куйбишевського району - на селище міського типу Більмак. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 № 807-IX утворено Пологівський район (з адміністративним центром у місті Пологи) у складі територій Більмацької селищної, Воздвижівської сільської, Воскресенської сільської, Гуляйпільської міської, Комиш-Зорянської селищної, Малинівської сільської, Малотокмачанської сільської, Молочанської міської, Оріхівської міської, Пологівської міської, Преображенської сільської, Розівської селищної, Смирновської сільської, Токмацької міської, Федорівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перейменування селища міського типу Більмак Пологівського району Запорізької області" від 06 жовтня 2021 року № 1799-IX, селище міського типу Більмак Пологівського району Запорізької області перейменовано на селище міського типу Кам`янка. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області № 91 від 17.09.1992 про дозвіл на будівництво господарських будівель та гаражів, надано [PERSON] земельну ділянку для будівництва гаража по [ADDRESS] . З письмових пояснень відповідача [PERSON] слідує, що на підставі рішення селищної ради, він на початку 90-х років збудував гараж по [ADDRESS] ), право власності не зареєстрував. В 2010 році відповідач [PERSON] виїхав на постійне місце проживання в с.Трудове Пологівського району Запорізької області та дозволив позивачу [PERSON] володіти зазначеним вище гаражем. Рішенням Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області № 43 від 22.10.2015, вулиця Леніна в смт.Куйбишеве без зміни поштових номерів житлових будинків, установ та споруд перейменована на вулицю Центральна. З пояснень позивача, які визнані та не оспорюються відповідачем, слідує, що [PERSON] з 2010 року і по теперішній час вільно, відкрито і безперервно володіє вказаним нерухомим майном, протягом усього періоду добросовісно користується гаражем, проводить поточний ремонт на його утримання. Згідно копії технічного паспорту на гараж, розташований по [ADDRESS] , який виготовлений 18 жовтня 2021 року, об"єкт нерухомості складається з : А - гараж, загальною площею 19.1 кв.м., №1 -погріб, право власності на гараж не зареєстровано. Технічним паспортом на гараж по [ADDRESS] (розділ "Характеристика гаража (машино-місця)" №34) від 18.10.2021 підтверджується, що об`єкт був побудований в 1990 році. Згідно висновку про вартість майна від 20.10.2021 нерухомого майна - нежитлова будівля, приміщення ГАРАЖ літ.А, розташованого по [ADDRESS] , його вартість становить 17 383 грн. без ПДВ. Відповідно до листа КП «Більмацьке БТІ» Запорізької області № 149 від 21 жовтня 2021 року, право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 280419614 від 21.10.2021, право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності». При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Також не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. З матеріалів справи не вбачається , що спірний гараж є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відповідно до п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 13.06.2012 № 304 , прийняття в експлуатацію об`єктів (крім закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них) здійснюється безоплатно територіальними органами Державної архітектурно-будівельної інспекції України за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації , яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.". Зважаючи на той факт , що відповідно до рішення виконавчого комітету Куйбишевської селищної ради народних №91 [PERSON] надано дозвіл на будівництво господарських будівель і гаражів 17 вересня 1992 року , тому збудований ним гараж не підпадає під об`єкт закінченого будівництва до 5 серпня 1992 року, щодо якого застосовується спрощений Порядок прийняття в експлуатацію. Оцінюючи встановлені у справі обставини суд вважає доведеним, що позивачу з моменту початку користування гаражем було відомо, що він має власника. Зазначене унеможливлює набуття такого гаражу у власність позивача за давністю володіння відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном. У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Доводи позивача щодо належного користування майном не підтверджують підстав для застосування правил статті 344 ЦК України, оскільки сам лише факт тривалого користування гаражем, утримання його в належному стані та здійснення поточного ремонту не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Суд вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ). Відтак, беручи до уваги викладене та оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що [PERSON] отримав спірне майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього за набувальною давністю.

Outcome: dismissed