Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що її батько - [PERSON] за національністю є «німець», оскільки його батько [PERSON] є за національністю - «Німець»; внести зміни до національності [PERSON] з «українець» на «німець» у книзі реєстрації актових записів громадянського стану до запису про видачу свідоцтва про народження [PERSON], виданого Ворзельським РАКС Київської області 07.02.1964 року, актовий запис № 101 (серія [NUMBER]); внести зміни до національності [PERSON] з «росіяни» на «німець» у книзі реєстрації актових записів громадянського стану до запису про видачу свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON], виданого Ворзельським бюро РАКС [INFO], актовий запис № 36 (серія [NUMBER]); встановити факт, що [PERSON] є її рідним батьком; зобов'язати Ірпінський міський відділ міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області внести зміни до актового запису про одруження [PERSON] та [PERSON] (так зазначено в записі) № 36 від 06.06.1963 року), складеного в Ворзельському бюро РАКС, с. Ворзель, виданого 06.06.1963 року, а саме виправити національність нареченого з «росіянин» на «німець» та до актового запису про народження [PERSON] № 101 від 24.12.1963 року складеного у Ворзельському РАКС, Київської області, виданого 07.02.1964 року, а саме виправити національність батька [PERSON] з «українець» на «німець». В судовому засіданні заявниця [PERSON] підтримала заявлені вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснила, що в радянський період її батько не мав змоги вільно та відкрито виражати своє походження, так як боявся політичних переслідувань. Тому запис у її свідоцтві про народження про його національність "українець" ним не заперечувалась та не була змінена при житті. Представник заінтересованої особи - Ірпінського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з'явився, згідно письмового клопотання просив справу розглянути у його відсутність. Заслухавши пояснення заявниці та дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданим Ворзельським ЗАГС Київської області 07.02.1964 року, [PERSON], народилася [INFO] року в селі Ворзель, Київської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 101. В графі батьки записано: батько - [PERSON], українець, мати - [PERSON], росіянка. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Бучанською селищною радою Ірпінського міськвиконкому Київської області [INFO] року помер [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження від [INFO] серія [NUMBER] [INFO] року народився [PERSON], його батьками записані батько- [PERSON], а мати - [PERSON]. У відповідності до п. 1 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Таким чином, виходячи із встановлених судом обставин, існують підстави для встановлення факту, що померлий [INFO] року [PERSON] був рідним батьком [PERSON], [INFO]. Крім того, суд зауважує, що розбіжності у написанні прізвища [PERSON] відбулось у зв'язку з допущенням помилки через неуважність осіб, які видавали паспорт українського зразка [PERSON]. Щодо стосується інших вимог заявниці суд відмовляє в їх задоволенні з наступних підстав. Із змісту заяви та пояснень з наданих заявницею в судовому засіданні вбачається, що встановлення факту, що її батько - [PERSON] за національністю є «німець» необхідне їй для впорядкування документів, реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством країни Німеччина та зберегти своє етнічне німецьке походження. Проте, така мета встановлення юридичного факту не може свідчити, що факт є юридичним і тягне за собою правові наслідки для заявника, оскільки, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Встановлення факту в судовому порядку допускається лише тоді, коли заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом з заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану). Окрім того, слід зауважити, що на підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31.12.1991 року "Про порядок зміни громадянами України національності" і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Суд враховує, що в ст. 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. В ст. 11 Закону України "Про національні меншини в Україні" зазначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено ст. 15 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Суд вважає, що в даному випадку право заявника на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах національності заявника німцем, не перешкоджає заявниці дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та позиціонувати себе німкою, виявляти почуття національного самоусвідомлення, зберігати своє етнічне німкцьке походження. Крім того, більш детальний перелік фактів, що не можуть бути встановлені в судовому порядку, наведений Верховним Судом України у листі від 01.01.2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", а саме не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо: 1) трудового стажу (для призначення пенсій та допомоги по тимчасовій непрацездатності, нарахування надбавок та інших пільг); 2) причин та ступеня втрати працездатності; 3) групи інвалідності та часу її настання; 4) проходження дійсної військової служби; 5) участі у бойових діях, перебування на фронті, у партизанських загонах; 6) одержання поранення, контузії в боях при захисті України, СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; 7) визнання ветераном чи інвалідом Великої Вітчизняної війни; 8) віку фізичної особи; 9) закінчення учбового закладу й одержання відповідної освіти; 10) усиновлення після смерті усиновленого чи усиновителя, якщо за життя після 1926 р. воно не було належним чином оформлене; 11) належності до певної національності; 12) належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об'єднанні громадян, а також свідоцтв, які видаються органами реєстрації актів цивільного стану; 13) тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по-різному записаних у документах; 14) одержання урядових нагород; 15) розкуркулювання та адміністративного виселення громадян; 16) про встановлення належності до ветеранів та інвалідів війни;17) про встановлення факту винесення вироку або постановлення рішення суду щодо відповідної особи; 18) набуття громадянства України громадянином іншої держави. Так, зокрема, згідно листа Верховного Суду України судам було роз'яснено, що "не може бути встановлений в судовому порядку факт щодо належності до певної національності". Окрім цього у Листі від 01.01.2012 року Верховний Суд України вказав, що "часто суди на порушення вимог норм ЦПК України зобов'язують заінтересовану особу здійснити певні дії, хоча в силу своїх процесуальних прав лише на відповідача в позовному провадженні у справі можна покласти зобов'язання на виконання певних дій". Як вбачається із змісту вимог заяви заявниця просить суд зобов'язати Ірпінський міський відділ міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області внести зміни до актового запису. Таким чином заявник фактично просить суд зобов'язати заінтересовану особу здійснити певні дії, що неможливо за наслідками розгляду справ в порядку окремого провадження, а тому в задоволенні даних вимог слід відмовити. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення вимог заявника в цій частині заяви. На підставі ч. 1 ст. 256 ЦПК України,

Outcome: partial