Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

У січні 2019 року заявниця звернулась до суду із позовом, який у лютому 2019 року уточнила, і просила суд встановити факт спільного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, зокрема, з 23.01.2012 року до [INFO] року за адресою: [ADDRESS]; визнати спільним майном подружжя [PERSON], померлого [INFO] року та [PERSON], померлої [INFO] року, садовий будинок, який розташований на земельній ділянці, площею 0,060 га в [ADDRESS] та в цілому складається з: садового будинку літ. «А», І-поверх 1-1 літня житлова кімната, площею 12,9 кв.м., 1-2 мансарда (підсобне), площею 9,0 кв.м, загальною площею 21,9 кв.м.; встановити юридичний факт належності за життя [PERSON], померлому [INFO] року та [PERSON], померлій [INFO] року на праві власності по одній другій частці садового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,060 га в [ADDRESS] та в цілому складається з: садового будинку літ. «А», І-поверх 1-1 літня житлова кімната, площею 12,9 кв.м., 1-2 мансарда (підсобне), площею 9,0 кв.м, загальною площею 21,9 кв.м.; визнати за [PERSON] право приватної власності в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, на одну другу частку у садовому будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,060 га в [ADDRESS] та в цілому складається з: садового будинку літ. «А», І-поверх 1-1 літня житлова кімната, площею 12,9 кв.м., 1-2 мансарда (підсобне), площею 9,0 кв.м, загальною площею 21,9 кв.м.; визнати за [PERSON], право приватної власності в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на одну другу частку у садовому будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,060 га в [ADDRESS] та в цілому складається з: садового будинку літ. «А», І-поверх 1-1 літня житлова кімната, площею 12,9 кв.м., 1-2 мансарда (підсобне), площею 9,0 кв.м, загальною площею 21,9 кв.м. В підготовчому судовому засіданні адвокат [PERSON] підтримала вимоги свого довірителя, просила задовольнити позов у повному обсязі. [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити повністю. Представник Калинівської сільської ради Лиманського району Одеської області подав письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокофєва Л.Г. подала письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність. При таких обставинах за ч. 3 ст. 200 ЦПК України суд ухвалює судове рішення у підготовчому засіданні. Вислухавши думку адвоката, позивача, допитавши в підготовчому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову з наступних підстав: Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської райдержадміністрації Одеської області від 16.12.1988 року № 294 [PERSON] виділено садову ділянку площею 0,060 га в СТ «Авіатор», Калинівської сільської ради Комінтернівського (нині Лиманського) району Одеської області, та дозволено будівництво садового будинку (довідка СТ «Авіатор» від 22.05.1990 року). 06.09.1989 року на ім'я [PERSON] видано членську книжку № 273 як члену СТ «Авіатор». У 1990 році на ім'я [PERSON] архітектором Комінтернівського району Одеської області видано паспорт на будівництво літнього садового будинку та господарчих забудов на садовій ділянці площею 0,060 га в СТ «Авіатор», Калинівської сільської ради Комінтернівського (нині Лиманського) району Одеської області, який зареєстрований за № 675. На цій земельній ділянці [PERSON] побудувала садовий будиночок з огорожею, що встановлено судом зі змісту технічного паспорту від 02.07.2018 року виданого ТОВ «Одеса експерт роял». 12.05.2006 року розпорядженням Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області № 769 [PERSON] виділено у приватну власність земельну ділянку № 273, площею 0,060 га, яка розташована на території Калинівської сільської ради Лиманського (комінтернівського) району Одеської області, СТ «Авіатор», СМ «Тилигульський-6», цільове призначення «для ведення садівництва». 14.12.2008 року головою Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області [PERSON] на ім'я [PERSON] видано державний акт, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010852400410, на право власності на земельну ділянку № 273, площею 0,060 га, яка розташована на території Калинівської сільської ради Лиманського (комінтернівського) району Одеської області, СТ «Авіатор», СМ «Тилигульський-6», цільове призначення «для ведення садівництва». За життя [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], який був укладений 02.03.1974 року, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 02.03.1974 року Жовтневим відділом ЗАГС м. Одеси. Даний шлюб було розірвано 21.01.1997 року, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про розірвання шлюбу від 21.01.1997 року [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради народних депутатів, актовий запис № 18. [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про народження [PERSON] від 24.10.1947 року, виданого Красноармейським бюро ЗАГС м. Львів УРСР, актовий запис про народження № 2267 від 24.10.1947 року, та свідоцтва про народження [PERSON] від 20.01.1948 року, виданого Кишенським районним ЗАГС Полтавської області УРСР, актовий запис про народження № 9 від 20.01.1948 року. [INFO] року помер [PERSON], що вбачається зі змісту свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 23.08.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТ УЮ в Одеській області, актовий запис про смерть № 8755. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] (рідна сестра), що вбачається зі змісту спадкової справи № 493/2017. [INFO] року померла [PERSON], що вбачається зі змісту свідоцтва про смерть [NUMBER] виданого 18.09.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТ УЮ в Одеській області, актовий запис про смерть № 9602. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON] прийняла [PERSON], що вбачається зі змісту спадкової справи №11/2018. Допитані в підготовчому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду свідчення, що [PERSON] проживала із [PERSON] з січня 2012 року однією сім'єю, вела з спадкодавцем спільне господарство, у них був єдиний побут, [PERSON] фактично здійснювала догляд за серйозно хворою [PERSON], яка фактично втратила зір. Адвокат [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] важко хворіла, фактично втратила зір, потребувала постійного стороннього догляду, який їй надавала [PERSON] Після смерті [PERSON] саме [PERSON] організувала належне поховання [PERSON], що повністю підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема, рахунком - фактурою від 19.09.2017 року ФОП [PERSON], товарним чеком № 58 від 18.09.2017 року, договором - замовленням від 19.09.2017 року, свідоцтвом про поховання № 017853 від 31.09.2017 року КП «Спеціалізоване підприємство комунально- побутового обслуговування». Інших прямих родичів, які б проживали спільно із [PERSON] на момент її смерті судом не встановлено. Із здобуттям незалежності Україна проголосила всебічне забезпечення прав і свобод людини найвищою соціальною цінністю, що закріплено в Конституції. Реальне втілення норм Основного Закону в життя активно включило суспільство в процес міжнародного співробітництва у сфері забезпечення прав людини. Актом міжнародного визначення України, як демократичної правової держави, стало прийняття її 09 листопада 1995 року до країн Членів Ради Європи та ратифікація Верховною Радою України Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі Конвенція) та протоколів до неї. У відповідності до ст. 8 Конвенції «кожен має право на повагу до свого особистого і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції». Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду -як джерело права. Європейський Суд з прав людини визначив термін "сімейне життя" в статті 8 Конвенції як такий, що охоплює "щонайменше зв'язки між близькими родичами, наприклад, між дідусями, бабусями та онуками; такі родичі можуть відігравати у сімейному житті важливу роль" (справа Маркс проти Бельгії). Хоч органи Конвенції і дозволяють приватним особам посилатися на кровні зв'язки як на відправний пункт підтвердження існування сімейних зв'язків, вони не визнають його визначальним, тому що слід враховувати також такі фактори, як фінансова та психологічна залежність сторін, які посилаються на це право. Найбільш переконливим доказом існування "сімейного життя" є факт "сімейного проживання осіб", які посилались на це право. Але Суд підкреслив, що "це не означає, що будь-який намір жити сімейним життям підпадає під юрисдикцію статті 8" (справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства (1985)). Таким чином, аналіз Європейської судової практики щодо захисту права людини на сімейне життя, дозволяє суду прийти до висновку, що термін «сімейного проживання осіб» не охоплюється лише поняттям кровної спорідненості та родинних стосунків, а має оцінюватись судом з урахуванням фінансової та психологічної залежності сторін. Сім'я виконує важливу функцію фізичного і духовного відтворення людства, тому в ній зосереджені не тільки особисті інтереси чоловіка і дружини, батьків і дітей, а й інтереси суспільства в цілому. Значну частину свого життя людина перебуває у колі сім'ї. Тому моральний клімат і характер сімейних відносин мають велике значення для формування світогляду членів суспільства. У відповідності до ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 351 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, в тому числі факту спільного проживання осіб однією сім'єю. Суд вважає, що заявником в повній мірі доведений факт спільного сімейного проживання [PERSON] та [PERSON] з січня 2012 року по день смерті [PERSON], [INFO] року, тобто не менше ніж п'ять років. Суд дійшов висновку, що проживання двох жінок однією сім'єю охоплюється визначенням Європейського тлумачення «право на сімейне життя», та не суперечить моральним засадам суспільства, в зв'язку із чим суд знаходить вимоги заявника обгрунтованими, законними, у зв'язку із чим ці вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, у відповідності до ч. 2. ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 315 ЦПК України рішення суду про встановлення факту проживання осіб однією сім'єю є підставою для здійснення спадкоємцем права на прийняття спадщини чи відмову від її прийняття, в порядку, визначеному Главою 87 ЦК України. Таким чином, суд, зважаючи на те, що для реалізації свого права на закликання до спадкування [PERSON] просить встановити факт проживання зі спадкодавцем - [PERSON] з січня 2012 року по день смерті [PERSON], [INFO] року, тобто не менше ніж п'ять років, і цей юридичний факт доведений зібраними по справі доказами, вважає, що позовні вимоги в частині встановлення факту спільного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, зокрема, з 23.01.2012 року до [INFO] року за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню. Вирішуючи питання позовних вимог в частинах визнання спільним майном подружжя [PERSON], померлого [INFO] року та [PERSON], померлої [INFO] року, садового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,060 га в [ADDRESS] встановлення юридичного факту належності за життя [PERSON], померлому [INFO] року та [PERSON], померлій [INFO] року на праві власності по одній другій частці вказаного садового будинку, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва (втратила чинність). Тобто, суд констатує, що до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012 року, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»)». Таким чином, саме до компетенції суду належить визнання права власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності». Отже, суд констатує, що за наявності відповідних матеріальних доказів, визнання права власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів, - є виключною компетенцією суду. Судом встановлено, що у технічному паспорті на спірний садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами на сторінці «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» у графі «рік забудови» зазначено « 1988 рік». Суд вважає, що спірний садовий будинок був побудований за життя [PERSON], яка померла [INFO] року, на виділеній для цього земельній ділянці на підставі отриманого в установленому порядку паспорту забудовника, в теперішній час, як такий, що збудований до 05 серпня 1992 року, не підлягає прийняттю в експлуатацію, технічним паспортом засвідчена відповідність закінченого будівництвом до 05 серпня 1992 року садового будинку вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил. Таким чином право власності на вказаний спірний садовий будинок набуто у встановленому законом порядку. Оскільки спірний садовий будинок було набуто (побудовано) подружжям до 01 січня 2004 року, суд застосовує до правовідносин власності подружжя норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), а саме ст. ст. 22, 24 цього Кодексу. Відповідно до ст. 22 КпШС України (втратив чинність з 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно з ч.2 ст.23 КпШС України при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Отже, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не доведе іншого. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). На час розгляду справи у суду відсутні відомості про спростування режим спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на спірний садовий будинок, тому суд вважає доведеними позовні вимоги в частині визнання спірного садового будинку спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], які померлі [INFO] року та [INFO] року відповідно. Таку позицію висловлено у Постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11. Згідно зі ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає можливим встановити факт належності [PERSON] та [PERSON] за життя на праві спільної сумісної власності половини спірного будинку будинку кожному. Отже позові вимоги в частинах визнання спільним майном подружжя [PERSON], померлого [INFO] року та [PERSON], померлої [INFO] року, садового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,060 га в [ADDRESS] встановлення юридичного факту належності за життя [PERSON], померлому [INFO] року та [PERSON], померлій [INFO] року на праві власності по одній другій частці вказаного садового будинку є такими, що підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Виходячи зі змісту положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Таким чином, законодавцем встановлений певний порядок набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, - нотаріальний порядок. Лише у випадку неможливості оформлення права власності на спадщину в нотаріальному порядку, спадкоємець має право на судовий захист свого невизнаного, оспорюваного чи порушеного права. Матеріалами справи достеменно підтверджено, що позивач використав всі можливості нотаріального оформлення свого права на спадщину, але йому було відмовлено з надання правового обгрунтування. Оскільки за життя спадкодавцю [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала половина у судовому будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,060 га в [ADDRESS] але це право не зареєстровано у відповідному державному реєстрі, це право підлягає успадкуванню за законом в загальному порядку [PERSON] Оскільки за життя спадкодавцю [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала половина у судовому будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,060 га в [ADDRESS] але це право не зареєстровано у відповідному державному реєстрі, це право підлягає успадкуванню [PERSON] за законом відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України. Таким чином суд вважає позовні вимоги повністю обгрунтованими, доведеними відповідними доказами, тому позов слід задовольнити повністю. Визнання відповідачем позовних вимог не суперечить наведеним висновкам суду, і положенням законодавства, яким врегульовані встановлені судом фактичні обставини. За правилом ст. 267 ЦПК України суд може встановити порядок виконання даного рішення суду. На підставі наведеного,

Outcome: approved