Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

13 грудня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати дозвіл № 370 від 09.10.00 на виконання будівельних робіт, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю виконкому [PERSON] міської ради; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про відповідність збудованого об'єкта проекті документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № 15000751 від 27.08.09, вида інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області; визнати незаконним та скасувати акт готовності об'єкта до експлуатації від 27.08.09, виданий інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області; визнати незаконним та скасувати свідоцтво на право власності САЕ № 572916 від 17.05.12, видане виконавчим комітетом [PERSON] міської ради [PERSON]. Стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування свого позову посилається на те, що в період з 15.04.2000 року по 14.10.2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в період якого народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що під час шлюбу ними був побудований будинок № 129 за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, який мав бути оформлений на дітей. Оформленням документів займався чоловік, який згодом помер. Спадщина, що залишилася від нього, була розподілена між нею, дітьми та матірю померлого [PERSON]. Спадщина щодо будинку не розділялась, так як вона була впевнена, що право власності на будинок зареєстровано за спільними із [PERSON] малолітніми дітьми, відповідно до складу спадщини чоловіка будинок не входив. 31.05.2016 року мати [PERSON] [PERSON] померла. У вересні 2016 року позивач зустрілась із дочкою померлої [PERSON], від якої дізналась, що насправді право власності на будинок зареєстровано не за спільними дітьми подружжя, а за матірю чоловіка [PERSON], яка залишила заповіт на будинок своїй дочці [PERSON]. Позивач вважає, що свідоцтво на право власності САЕ № 572916 від 17.05.12, свідоцтво № 15000751 від 27.08.09 про відповідність збудованого обєкта проекційній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, акт готовності обєкта до експлуатації та дозвіл №370 від 09.10.00 на виконання будівельних робіт є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, у звязку що виданні з порушенням чинного законодавства. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М.,\~яка ухвалою\~від \~14.12.2017\~року справу прийняла до провадження суду. В судовому засіданні, яке відбулось 11 квітня 2018 року, [PERSON] звернулась до суду з заявою про вступ до участі у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, вказуючи на те, що майбутнє рішення суду може вплинути на її права та обовязки, як спадкоємця за заповітом земельної ділянки та житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога, 129. Ухвалою суду від 11 квітня 2018 року [PERSON] було залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову, а також замінено третю особу Службу у справах дітей [PERSON] міської ради на Київську районну адміністрацію [PERSON] міської ради, яка є органом опіки та піклування. Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Так в п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] у задоволенні позову просила відмовити, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Також звернулась до суду з клопотанням про застосування строків позовної давності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації [PERSON] міської ради [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутність, у вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Інші сторони по справі у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи у їх відсутність не надали. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перш за все, слід зауважити, що жодних нових доказів, окрім тих, що були надані до позовної заяви, позивач суду не надала, з клопотаннями про їх витребування не зверталась, у зв`язку з чим справа розглядається за наявними в ній документами. В судовому засіданні встановлено, що 15 квітня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому [PERSON] міськради було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Петраш) [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено актовий запис № 200. В період даного шлюбу народились діти: [PERSON] [INFO], про що свідчить копія [PERSON] про народження Серії 1-ЖД № 219105 та [PERSON], [INFO], про що свідчить копія [PERSON] про народження Серії 1-ЖД № 172206. 14 жовтня 2012 року [PERSON] помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції було зроблено актовий запис за № 9763 та видано [PERSON] про смерть [PERSON] І-ЖД № 316300. Після його смерті відкрилась спадщина на: квартиру, що знаходиться за адресою м. Одеса, про. Північний[ADDRESS]; ? частки у праві власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 44-г; ? частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,104 га, що знаходиться за адресою: масив № 21, ділянка № 25/1і, смт. Таїрове, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області; ? частки у праві власності на легковий автомобіль універсал марки SSANG YONG REXTON, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; ? частки грошових коштів з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]»; ? частки акцій в ПАТ «Імексбанк»; грошові кошти з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України». Спадкоємцями [PERSON] першої черги за законом були його дружина [PERSON], діти: [PERSON] та [PERSON], а також мати [PERSON]. 27 січня 2014 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір про поділ спадкового майна, що був укладений між спадкоємцями першої черги [PERSON], померлого 14 жовтня 2012 року, відповідно до умов даного договору сторони дійшли про поділ спадкового майна наступним чином: У власність [PERSON] переходить ? частка у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. У власність [PERSON] переходить: ? частки у праві власності на легковий автомобіль універсал марки SSANG YONG REXTON, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; 1/6 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,104 га, що знаходиться за адресою: масив № 21, ділянка № 25/1і, смт. Таїрове, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області. У власність малолітнього [PERSON], [INFO] переходить: 1/8 частка у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; ? частка грошових коштів з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]»; ? частка у праві власності на грошові кошти з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України»; ? частка акцій в ПАТ «Імексбанк»; ? частки у праві власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 44-г; 1/6 частка у праві власності на земельну ділянку площею 0,104 га, що знаходиться за адресою: масив № 21, ділянка № 25/1і, смт. Таїрове, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області. У власність малолітньої [PERSON], [INFO], переходять: 1/8 частка у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; ? частка грошових коштів з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський [PERSON]»; ? частка у праві власності на грошові кошти з нарахованими відповідними відсотками та компенсаційними виплатами, що знаходяться у Публічному акціонерному товаристві «Державний Ощадний банк України»; ? частка акцій в ПАТ «Імексбанк»; ? частки у праві власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Дальницька, 44-г; 1/6 частка у праві власності на земельну ділянку площею 0,104 га, що знаходиться за адресою: масив № 21, ділянка № 25/1і, смт. Таїрове, Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області. Крім того, судом встановлено, що 23 грудня 1999 року (майже за 4 місяці до укладання шлюбу з позивачем!) державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Одеська міська рада продала, а [PERSON] купила індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді 202/1000 частин домоволодіння, розташованого за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 129, що складається в цілому з: 8 літніх житлових будівель загальною житловою 594,0 кв.м., і надвірних будівель: сараї - "З, Л, Н, Ж, Ш, Щ, У, О, Ч, Ф, Ю, Я" , літніх кухонь - "Л1, Л2, Л3, Л4, Л5, Л6, Л7, Л9, С ", гаража «Л8», веранди «Т», душа «Н», огорожі № 1-6, І мостіння, розташованих на земельній ділянці загальною площею 5955 кв.м. Відчуженню підлягають будівлі та споруди, розташовані на ділянці № 3 дачного містечка, позначених на плані: дерев'яне літній будова під літерою "К", загальною житловою площею 184,4 кв.м., сараї "Ю" "Я". На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 12 січня 2000 року Представництвом по управлінню комунальною власністю [PERSON] міської ради було видано [PERSON] про право власності на будівлі та споруди № 005603, яке посвідчувало право приватної власності [PERSON] на 202/1000 частин домоволодіння за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129, які в цілому складаються з літньої споруди під літерою «К», загальною житловою площею 184,4 кв.м., та споруди у вигляді сараїв під літерами «Ю», «Я». Згодом, 28 грудня 2000 року на підставі рішення [PERSON] міської ради народних депутатів від 31 жовтня 2000 року № 1929 ХХІІІ, [PERSON] було видано Державний акт про право приватної власності на землю Серії ІІІ-ОД № 063172, відповідно до якого останній було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0642 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В подальшому, отримавши всі дозвільні документи [PERSON] реконструйована належні їй вищевказані 202/1000 частин домоволодіння, в результаті чого виконавчим комітетом [PERSON] міської ради 17 травня 2012 року було видано [PERSON] про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, яке посвідчує, що обєкт, який розташований за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129, в цілому дійсно належить гр.. [PERSON] на праві приватної власності та складається з будинку літ «А», загальною площею 300,7 кв.м., житловою площею 68,2 кв.м., сараю літ. «Б», альтанки літ. «В», відображених у технічному паспорті від 06.08.2009 року. Дане свідоцтво було видано на підставі свідоцтва № 15000751 про відповідність забудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 27.08.2009 року, державного акта на право власності на земельну ділянку від 28.12.2000 року. Вищевказані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2017 року у справі № 520/13312/16-ц, яке набрало законної сили 16.11.2017 року, а у відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказаним судовим рішенням було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON], що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей [PERSON] міської ради про встановлення нікчемності правочину та визнання права власності на нерухоме майно. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що свідоцтво на право власності САЕ № 572916 від 17.05.12, свідоцтво № 15000751 від 27.08.09 про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, акт готовності обєкта до експлуатації та дозвіл №370 від 09.10.00 на виконання будівельних робіт є незаконними та такими, що підлягають скасуванню, у звязку з тим, що виданні з порушенням чинного законодавства. Однак, суд не погоджується з даними твердженнями позивача, вважає їх необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Дійсно, з матеріалів цивільної справи вбачається, що 09 жовтня 2000 року інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю м. Одеси було прийнято рішення № 370 на виконання будівельних робіт яке видано [PERSON] на виконання будівельних робіт по дачному будинку по Фонтанській дорозі 129. Термін дії рішення до 01.10.2001 року. Як зазначалось вище, 28 грудня 2000 року на підставі рішення [PERSON] міської ради народних депутатів від 31 жовтня 2000 року № 1929 ХХІІІ, [PERSON] було видано Державний акт про право приватної власності на землю Серії ІІІ-ОД № 063172, відповідно до якого останній було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0642 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована за адресою м. Одеса, Фонтанська дорога 129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 27 серпня 2009 року [PERSON] отримала [PERSON] готовності обєкта до експлуатації № 751 та [PERSON] про відповідність збудованого обєкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № 15000751. На підставі вищевказаних документів виконавчим комітетом [PERSON] міської ради 17 травня 2012 року й було видано [PERSON] оскаржуване позивачем [PERSON] про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями серії САЕ № 572916. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 144 Конституції України передбачає те, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Органи та посадові особи місцевого самоврядування, як закріплено у ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, в межах своїх повноважень наділені правом приймати нормативні та інші акти у формі рішень. Ч. 10 ст. 59 наведеного закону встановлює відповідний порядок їх скасування - так, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Офіційне тлумачення цих положень надано рішенням Конституційного Суду України № 7рп/2009 від 16.04.2009 року. Як вбачається з тексту цього рішення: відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5). В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140). Виходячи з цих конституційних положень у системному зв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно- правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. В Основному\~Законі України\~передбачено форми\~та засоби\~реалізації права\~територіальних громад\~на місцеве\~самоврядування і\~вказано,\~що органи\~місцевого самоврядування\~в межах\~повноважень,\~визначених законом,\~приймають рішення,\~які є\~обов'язковими\~до виконання\~на відповідній\~території (частина\~перша статті\~144).\~На основі\~цього положення\~Конституції України\~в Законі\~визначено,\~що у\~формі рішень\~рада приймає\~нормативні та\~інші акти\~(частина\~перша статті\~59).\~Проаналізувавши функції\~і повноваження\~органів місцевого\~самоврядування,\~врегульовані Конституцією\~України та\~іншими законами\~України,\~Конституційний Суд\~України дійшов\~висновку,\~що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20- рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997року № 2-зпу справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини). Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зпу справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання». Певна правова позиція, висловлена й у постанові Верховного суду України від 11.11.2014 року у справі № 21-405а15 в якій вказано, що: «Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі». Отже, на думку суду, прийняте виконавчим комітетом [PERSON] міської ради, як суб'єктом владних повноважень, рішення про видачу свідоцтва на право власності на майно CAE № 572916 від 17.05.2012 року є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 13 ч. 3 ЦПК України\~учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до частини 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ Згідно\~ ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом .\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності\~до ч.ч.\~1-3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обовязком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст..\~76\~ЦПК України\~ доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.\~80\~ЦПК України\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~\~ При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалася своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Як вбачається з положень ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до\~ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі\~ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ \~ст.\~263\~ ЦПК\~ України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. У зв'язку\~з вищевикладеним,\~на підставі\~повного,\~об'єктивного\~та безпосереднього\~дослідження наявних\~у справі\~доказів,\~з'ясування\~фактичних обставин,\~на які\~сторони посилаються,\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~оцінивши наявні\~у справі\~докази,\~з'ясувавши\~їх достатність\~і взаємний\~зв'язок\~у сукупності,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги \~[PERSON],\~яка діє\~в своїх\~інтересах та\~інтересах малолітніх\~дітей [PERSON],\~[PERSON] задоволенню не підлягають, через їх безпідставність, необґрунтованість та відсутність порушення прав позивача. Що стосується клопотання представника третьої особи [PERSON] [PERSON] про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачкою тих обставин, на які вона посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed