Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 28.02.2018 року, мотивуючи тим, що 19.09.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1909001/000-КФІ/12, за умовами якого відповідачу надані грошові кошти у національній валюті України на загальну суму 560 000,00 грн. на споживчі цілі строком з 19.09.2012 по 19.09.2013 року за умови сплати відсотків за користування кредитом за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 36,00 % річних. 23.09.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року. Згідно п. 1 Додаткової угоди № 1 сторони домовились змінити пункт 1.2. Кредитного договору, та викласти його у такій редакції: «1.2. Кредит надається Позичальнику строком з 19 вересня 2012 року по 19 вересня 2014 року». Позивач свої зобов'язання належним чином виконав, надавши грошові кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером від 19.09.2012 року. Пунктом 1.4 Кредитного договору встановлено, що в якості забезпечення своїх зобов'язань за цим договором відповідач надає в іпотеку нерухоме майно, а саме: п'ятикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 208,20 кв.м. та гараж в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 27,4 кв.м. Пунктом 10.1 Кредитного договору встановлено, що за порушення відповідачем строку погашення (повернення) кредиту та/або сплати нарахованих відсотків відповідач сплачує пеню в розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен день прострочки, а також штраф в розмірі 2,0 % від суми кредиту та/або пеню в розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен день прострочки терміну здійснення (сплати) нарахованих відсотків, а також штраф у розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен випадок порушення терміну здійснення (сплати) відсотків.19.09.2012 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А. та зареєстрований в реєстрі за № 390, відповідно до п. 1.3 предметом іпотеки 1- є квартира [ADDRESS], загальною площею 208,2 кв.м. та житловою площею 82,2 кв.м.. Квартира в цілому складається з: прихожа - 72,1 кв.м.; коридори-4,6, 15,3 кв.м.; кладова-4,3 кв.м.; ванна-4,8,4,5, 6,8 кв.м.; кухня - 13,0 кв.м.; житлові кімнати - 15,6, 24,6, 16,0, 13,8, 12,2 кв.м.; балкон - 0,6 кв.м.. Відповідно до п. 1.4 предметом іпотеки-2 є гараж [ADDRESS], загальною площею 27,4 кв.м. Пунктом 5.1 Договору іпотеки встановлено, що Позивач (іпотекодержатель за договором) у разі невиконання або неналежного виконання Боржником умов основного договору вправі задовольнити свої вимоги за основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 5.2. Сторони цього Договору дійшли згоди і погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимого іпотекодержателя, що міститься у цьому Договорі. Пунктом 5.3 Договору іпотеки передбачено, що визначений цим Договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на Предмет іпотеки. В п. 5.4. Договору іпотеки сторони погодили, що у разі порушення умов основного договору та/або цього Договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушених зобов'язань у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання, порушення строку виконання та/або виконання не в повному обсязі цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Договору та чинного законодавства України. Положення цього пункту даного Договору не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому чинним законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно п. 37 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Позивач вимогу про усунення порушення не направляв, але, як зазначено вище, це не є перешкодою для звернення до суду з метою захисту порушеного права. Відповідач умови Кредитного договору протягом тривалого часу належним чином не виконувала, остання часткова оплата відсотків здійснювалась 29.08.2016 року. Таким чином, на момент подання позовної заяви зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконані, в зв'язку з чим, станом на 22.02.2018 року заборгованість відповідача перед ТОВ «ФК «Народна позика» становить 1 814 701, 97 грн., з яких: 554 179,20 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 411 323,13 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 296 827,49 грн. - пеня за прострочення сплати заборгованості за кредитом та відсотками; 552 372,15 грн. - сума інфляційного збільшення боргу. Враховуючи те, що термін повернення кредиту в повному обсязі настав, а заборгованість за Кредитним договором у встановлений строк сплачена не була, позивач отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до висновку експертів про вартість оцінюваного майна від 21.02.2018 року вартість п'ятикімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], складає 2 795 700,00 грн. та вартість гаражу [ADDRESS], складає 147 200,00 грн. В зв'язку з цим позивач просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» за Кредитним договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року в сумі 1 784 836,13 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 554 179,20 грн.; заборгованість за відсотками - 400 239,55 грн.; заборгованість за пенею - 294 398,21 грн.; сума інфляційного збільшення боргу - 536 019, 17 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру[ADDRESS], загальною площею 208,2 кв.м. та житловою площею 82,2 кв.м. Квартира в цілому складається з: прихожа - 72,1 кв.м.; коридори - 4,6,15,3 кв.м.; кладова-4,3 кв.м.; ванна-4,8, 4,5, 6,8 кв.м.; кухня- 13,0 кв.м.; житлові кімнати - 15,6, 24,6, 16,0, 13,8, 12,2 кв.м.; балкон - 0,6 кв.м. шляхом проведення прилюдних торгів на підставі Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною для його подальшої реалізації, визначеної на підставі Звіту про незалежну оцінку вартості п'ятикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], проведеного ТОВ «Глобал Апрайзер Груп» від 21.02.2018 року, а саме: 2 795 700,00 грн., та гараж [ADDRESS], загальною площею 27,4 кв.м. шляхом проведення прилюдних торгів на підставі Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною для його подальшої реалізації, визначеною на підставі звіту про незалежну оцінку вартості гаражу [ADDRESS], проведеного ТОВ «Глобал Апрайзер Груп» від 21.02.2018 року, а саме: 147 200,00 грн. та судові витрати стягнути з відповідача. 27.03.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 07.05.2018 року відповідач [PERSON] подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначила, що відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною третьою пункту 31 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). В зв'язку з цим просила в разі встановлення під час судового розгляду пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав, застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні вимог повністю. Також, подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.19.09.2012 року між позивачем та нею, [PERSON], було укладено кредитний договір № 1909001/000-КФ/12. Відповідно до умов кредитного договору, позивач зобов'язувався надати позичальнику кредит у розмірі 560 000,00 грн. терміном до 19.03.2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% відповідно до умов договору. В рахунок забезпечення зобов'язань за договором, позичальник передав в іпотеку квартиру. 23.09.2013 року сторони уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору № 1909001/000-КФ/12 від 19.09.2012 року. Сторони домовилися змінити пункт 1.2 кредитного договору, а саме: «кредит надається позичальнику строком з 19 вересня 2012 року по 19 вересня 2014 року». Інші пункти кредитного договору залишилися без змін. Пунктом 4.1 Кредитного договору передбачено, що відсотки за користування кредитом нараховуються щомісячно в останній день місяця. Сплата нарахованих відсотків та комісій за управління кредитом здійснюється Позичальником щомісячно з 1 по 20 число (включно) кожного місяця, починаючи із місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, але останнє погашення - не пізніше кінцевого терміну дії Договору, зазначеного у пункті 1.2 цього Договору. Позивач зазначає, що позичальником було порушено умови кредитного договору в частині своєчасності погашення кредитної заборгованості. Так, в період з моменту підписання кредитного договору по 19 вересня 2014 року позичальник порушував строки сплати відсотків за користування кредитом, а саме, не в повному обсязі відсотки сплачувалися з серпня 2013 року. Позичальник не здійснив повне погашення кредиту в термін, який було встановлено договором, а саме 19.09.2014 року. Умовами Кредитного договору (пункт 12.8 ) сторони визначили, що договір діє від дня його підписання до повного виконання зобов'язань за ним. Також, умови кредитного договору не містять посилання на домовленість сторін про збільшення строку позовної давності. З позовною заявою до суду позивач звернувся 22.02.2018 року, тобто через 3 роки та 5 місяців після настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Оскільки строком виконання основного зобов'язання визначено 19.09.2014 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак позивач звернувся до суду з зазначеним позовом лише у лютому 2018 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Іпотека відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом. Відповідно до ч. 5 ст. 3, ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов'язання. Оскільки внаслідок пропуску строку позовної давності зникає одна із суттєвих ознак зобов'язання , а саме право кредитора вимагати від боржника виконання його обов'язку, то можемо сміливо стверджувати, що в цьому разі зобов'язання в розумінні ч.1 ст.509 ЦК України перестає існувати, припиняється на майбутнє. Як зазначив Верховний Суд України у своїх постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та від 30 вересня 2015 року у справі № 3-374гс15, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Виходячи з наведеного, боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. За таких обставин сплив позовної давності за вимогами кредитора, який відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, постанові Вищого Господарського суду України від 09.12.2014 року у справі №910/14754/14, постанові Вищого Господарського суду України від 12.01.2015 року у справі №910/14759/14 , постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-3116цс16. В зв'язку з цим, просила суд відмовити ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі. 23.05.2018 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.06.2018 року представник «Фінансової компанії «Народна позика» за довіреністю, Буднік О.П. подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідач посилається на те, що позивач звернувся до суду з позовом зі спливом строку позовної давності, тому в позові на підставі ст. 266 ЦК України має бути відмовлено. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України); переданням відступного (стаття 600 ЦК України); зарахуванням (стаття 601 ЦК України); за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України); прощенням боргу (стаття 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України); неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України); смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Цивільний Кодекс України сплив позовної давності окремою підставою припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позов давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку». Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється в разі припинення основного зобов'язання. Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. З аналізу статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України випливає, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Аналогічної правова позиція викладена Верховним судом України у Постанові від 15 травня 2017 р. по справі № 6-786цс17.Відповідно до п. 7.1. Договору іпотеки від 19 вересня 2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік ЖА., зареєстровано в реєстрі № 389, цей Договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов'язань за Основним договором та додатковими угодами до нього. Згідно п. 5.1. Договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання Боржником умов Основного договору Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за Основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п.12.8. Основного договору - Кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 р., даний договір діє від дня його підписання і до повного виконання зобов'язань за ним. Пунктом 3.1. Кредитного договору передбачено, що для забезпечення зобов'язань щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, сплати пені за несвоєчасне внесення відсотків та несвоєчасне повернення кредиту, штрафу за нецільове використання кредиту, а також відшкодування збитків у зв'язку з порушенням цього Договору Позичальник передає в іпотеку належне йому на праві власності майно. Таким чином з положень Договору іпотеки та Кредитного договору не випливає, що іпотека припиняється зі спливом строків позовної давності за основним договором. Не заслуговує на увагу також позиція відповідача про сплив строку позовної давності з огляду на наступне. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. П. 5 ст. 267 ЦК України передбаченого, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1.2. Кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року передбачено, що кредит надається Позичальником строком з 19 вересня 2012 року по 19 березня 2013 року. Додатковою угодою № 1 від 23 вересня 2013 року до Кредитного договору 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року, сторони погодили змінити пункт 1.2 Кредитного договору та викласти його у такій редакції: «1.2. Кредит надається Позичальнику строком з 19 вересня 2012 року по 19 вересня 2014 року». Також, кредитний договір діє від дня його підписання і до повного виконання зобов'язань за ним. 29 червня 2016 року [PERSON] було здійснено останній платіж по Кредитному договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року у розмірі 5000,00 грн.. Також [PERSON] здійснені по Кредитному договору ряд інших платежів, що свідчать про визнання відповідачем свого боргу, а саме - 26.08.2016 р. - 14999 грн., 17.08.2016 р. - 14 999 грн., 12.04.2016 р. - 9 993 грн., 11.04.2016 р. - 9 993 грн., 07.04.2016 р. - 9 000 грн., 05.04. 2016 р. - 9 993 грн., 26.02.2016 р. - 10 000 грн., 11.12.2015 р. - 10 000 грн., 10.12.2015 - 14 993 грн., 28.10.2015 р. - 9 993 грн., 18.09.2015 р. - 4 993 грн., 17.09.2015 р. -14 993грн., 16.09.2015 р. - 14 993 грн., 15.09.2015 р. - 14 993 грн., 14.09.2015 р. - 14 993 грн., 24.04.2015 р. - 10 000 грн., 22.04.2015 р. - 5000 грн., 20.04.2015 р. - 7 000 грн., 27.03.2015 р. - 20 000 грн., 26.03.2015 р. - 15 000 грн., 19.02.2015 р. - 5 000 грн., 12.02.2015 - 17 000 грн., 17.10.2014 р. - 3 220 грн.,17.10.2014 р. - 16779,2 грн., 22.09.2014 р. - 2 600 грн., 22.09.2014 р. - 12 400 грн., 18.09.2014 р. - 15 000 грн., 15.09.2014 р. - 12 000 грн., 04.08.2014 р. - 10 000 грн., 10.07.2014 р. - 94 000 грн., і т.д. Сплата частини боргу позичальником здійснювалась в межах строку позовної давності та цими сплатами позичальник (відповідач) визнавав свій борг Кредитному договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Сплата вищевказаних суми [PERSON] свідчить про визнання нею свого боргу за кредитним договором. Відповідно, сплатою боргу було перервано перебіг позовної давності після чого з 30 червня 2016 року перебіг позовної давності почався заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Таким чином, доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву є помилковими та такими, що підлягають відхиленню. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала до суду додаткові пояснення, в яких зазначила, що сплата відсотків по кредитному договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 р. здійснюється позичальником щомісячно з 1 по 20 число (включно) кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, але остаточно погашення - не пізніше кінцевого терміну дії Договору, зазначеного в п. 1.2. цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Фінансової установи або внесення до каси Фінансової установи (п. 4.3. договору). Згідно п.4.8. Кредитного договору відсотки за користування кредитом нараховуються виходячи із розміру відсоткової ставки, встановленої в пункті 1.3 цього Договору та фактичної кількості днів користування кредитом, на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за Кредитом), починаючи з дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку відсотків за користування кредитом за кількість днів у році приймається 360.Відповідно до п. 4.10 Кредитного договору у випадку прострочення строку повернення кредиту, відсотки та комісія на суму кредиту нараховуються і за період прострочення до моменту фактичного повернення кредиту. Оскільки боржник не повернув кредит до цього часу, нарахування відсотків здійснюється за весь період до моменту фактичного повернення тіла кредиту. Згідно п. 4.17 Кредитного договору Комісія за надання Кредиту (разова комісія) складає 2% від суми Кредиту, зазначеної у п.1.1. цього Договору. Комісія за надання Кредиту сплачується Позичальником в момент фактичної видачі Фінансовою установою йому кредиту. Комісія за надання кредиту (разова комісія) - це комісійна плата за надання Кредиту в процентах від суми Кредиту або у вигляді фіксованої суми у гривнях. Позичальник сплачує комісію за надання Кредиту на рахунок Фінансової установи або в касу Фінансової установи. Комісія за надання кредиту у розмірі 11 200 грн. (560 000 грн. х 2% = 11 200 грн.) згідно п.4.17 Кредитного договору була сплачена позичальником в день видачі кредиту 19.09.2012 року. [PERSON] здійснювалась сплата відсотків за кредитним договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 р., нарахованих за користування кредитом, з 17.10.2012 року по 29.08.2016 року. Сплата відсотків з 17.10.2012 р. по 24.04.2015 р. (включно) здійснювалась позичальником шляхом внесення готівкових коштів в касу ТОВ «ФК «Народна позика», а з 14.09.2015 р. позичальник здійснював сплату відсотків у безготівковому порядку, тобто вносив кошти в касу банку для перерахування банком коштів на рахунок ТОВ «ФК «Народна позика». Порядок здійснення перерахування коштів готівкою через касу підприємства, передбачений Положенням про проведення касових операцій у національній валюті в України, затверджений Постановою НБУ від 15.12.2004р. № 637.Приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства (п.3.3. Постанови НБУ№637). Здійснення в України безготівкових розрахунків відбувається в порядку, передбаченому Інструкцією НБУ від 21.01.2004 р. № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті». Всього відповідачем за кредитним договором було сплачено відсотків в розмірі 691 413, 20 грн. 22.09.2014 р. відповідач сплатила частково тіло кредиту у розмірі 2 600 гри., про що свідчить прибутковий касовий ордер № 785 від 22.09.2014 р., 17.10.2014 р. - сплатила частково тіло кредиту в розмірі 3 220, 80 грн., про що свідчить прибутковий касовий ордер № 873 від 17.10.2014 р., таким чином, заборгованість відповідача за тілом кредиту становить - 560 000 грн. - (2 600 грн. + 3 220, 80 грн.) = 554 179, 20 грн. За період з моменту надання кредиту та до подачі позову до суду (з 19.09.2012 р. по 22.02.2018 р., включно) по кредитному договору було нараховано 1 102 730,34 грн. відсотків. Порядок нарахування відсотків за кредитним договором з 19.09.2012 року по 22.02.2018 року:розмір відсотків в період 19.09.12 р.-21.09.14 р. з відсотковою ставкою 36%, які нараховані за 733 днів, враховуючи розмір тіла кредиту 560 000,00 грн., становить 410 480,00 грн.; розмір відсотків в період 22.09.14 р.-16.10.14 р. з відсотковою ставкою 36%, які нараховані за 25 днів, враховуючи розмір тіла кредиту 557 400,00 грн., становить 13 935,00 грн.; розмір відсотків в період 17.10.14р. -22.02.18 р. з відсотковою ставкою 36%, які нараховані за 1224 дні, враховуючи розмір тіла кредиту 554 179,20 грн., становить 678 315,34 грн., всього нараховано відсотків 1 102 730,34 грн. Таким чином, заборгованість відповідача за користування кредитними коштами (по відсотках) за Кредитним договором станом на 22.02.2018 р. (1 102 730,34 грн. - 691 413, 20 грн. (сплачені відсотки)) становить 411 317,14 грн. 19.09.2012 року позичальником була здійснена сплата разової комісії відповідно до п. 4.17 Кредитного договору. Комісія за надання Кредиту (разова комісія) складає 2% від суми Кредиту та становила (560 000 грн. х 2%) 11 200,00 грн. Всі вищевказані розрахунки відображені в Довідці про стан взаєморозрахунків за договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року. Представник відповідача, адвокат [PERSON], в судовому засідання позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, надала до суду пояснення, в яких зазначила, що 19 вересня 2012 року [PERSON] уклала кредитний договір №1909001/000-КФІ/12 з ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика». Предметом кредитного договору було надання кредиту в розмірі 560 000,00 грн на споживчі цілі терміном до 19 березня 2013 року. Тобто, остаточною датою виконання зобов'язання сторони визначили 19 березня 2013 року. В рахунок забезпечення зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки нерухомого майна. За договором іпотеки забезпечувалося виконання зобов'язань [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» за кредитним договором №1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року на суму 560 000,00 гривень відсотковою ставкою 36% річних з обумовленим строком повернення боргу до 19 березня 2013 року. Додаткових угод до договору іпотеки сторони не укладали. В термін до 19 березня 2013 року [PERSON] не виконала в повному обсязі зобов'язання по поверненню кредиту. Через шість місяців, а саме 23 вересня 2013 року, сторони підписали додаткову угоду №1 до кредитного договору №1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року, згідно якої було визначено термін повернення кредиту до 19 вересня 2014 року. Згідно розрахунку заборгованості, який наданий позивачем, сума боргу станом на 23.09.2013 року складала 577 920,00 грн. Протягом періоду кредитування, [PERSON] сплачувала заборгованість по кредиту, останній платіж по кредитному договору вона здійснила в жовтні 2014 року. В зв'язку з тим, що [PERSON] не виконала свої зобов'язання по кредитному договору в повному обсязі, в лютому 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» звернулася до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. У зв'язку з тим, що строк виконання зобов'язання сторонами було визначено19.09.2014 року, а з позовом до суду ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» звернулося до суду в лютому 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності, тому було надано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Пунктом 7.14 Кредитного договору передбачено, що Позивач, при порушенні умов кредитного договору, мав право достроково стягнути заборгованість за Кредитом у повному обсязі за рахунок заставленого майна та/або звернути стягнення на грошові кошти та/або інше майно, що належить позичальнику. Так, з «Довідки про стан взаєморозрахунків за договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року», яку позивач надав в судовому засіданні, як доказ існування заборгованості [PERSON], було встановлено, що прострочка по кредитним зобов'язанням виникла у позичальника ще у червні 2013 року. В зв'язку з тим, що 19 березня 2013 року позичальник не виконала зобов'язань по поверненню кредиту, у позивача виникло право звернути стягнення на заставлене майно, але позивач своїм правом після 19.03.2013 року не скористався. Через шість місяців між сторонами було укладено додаткову угоду, якою визначено термін повернення кредиту 19.09.2014 року. Додаткова угода про продовження терміну кредитування була укладена не в строк погашення кредиту за договором, а вже через шість місяців після його закінчення. Після 19.09.2014 року, коли сплив термін кредитування за додатковою угодою, позивач знову ж не скористався своїм правом у передбачений законом термін звернутися з позовом про погашення заборгованості, а звернувся лише у лютому 2018 року до суду. Договором іпотеки - пункт 5.1 передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за Основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Основним договором, у договорі іпотеки, сторони визначили саме кредитний договір №1909001/000-КФ1/12 від 19 вересня 2012 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] на суму 560 000,00 грн та з відсотковою ставкою 36,0 % річних з обумовленим строком повернення боргу до 19.03.2013 року. Звертає увагу на те, що в поняття основний договір сторони не включили додаткові угоди до кредитного договору, а саме конкретно визначили суму кредиту і термін повернення. Також, ознайомившись із наданими копіями меморіальних ордерів, в яких як зазначає позивач мало місце погашення кредитної заборгованості в період з вересня 2015 року і по 25 травня 2018 року, вбачається, що платником в цих документах зазначено ПАТ КБ «ГЛОБУС», а отримувачем ТОВ «ФК «Народна позика», в призначенні платежу вказувалося, що відбувається погашення кредитної заборгованості [PERSON] Зазначені документи не можуть вважатися доказом сплати заборгованості за кредитом [PERSON], адже вона не вказана в цих документах платником. Також, умови кредитного договору, а саме в п.4.1, передбачено, що погашення заборгованості за кредитом відбувається шляхом перерахування позичальником грошових коштів на рахунок фінансової установи або внесення до каси фінансової установи. Іншого шляху погашення заборгованості, сторони в договорі не встановили. Також, «Довідка про стан взаєморозрахунків за договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року», яку позивач надав до суду, як доказ існування заборгованості [PERSON] є не належним доказом виходячи із наступного: у довідці за датою 14.09.2015 року зазначено, що зараховано в рахунок сплати заборгованості від позичальника 14993,00 грн за документом №НП000000349, а як доказ позивач надає копію меморіального ордеру на аналогічну суму 14993,00 грн від 14.09.2015 року за номером ПН7620353, у довідці за датою 15.09.2015 року зазначено, що зараховано в рахунок сплати заборгованості від позичальника 14993,00 грн за документом №НП000000352, а як доказ подано копію меморіального ордеру на аналогічну суму 14993,00 грн від 15.09.2015 року за номером ПН7628813; в довідці за датою 16.09.2015 року зазначено, що зараховано в рахунок сплати заборгованості від позичальника 14993,00 грн за документом №НП000000356, а як доказ надано копію меморіального ордеру на аналогічну суму 14993,00 грн від 16.09.2015 року за номером ПН7647573; в довідці за датою 17.09.2015 року зазначено, що зараховано в рахунок сплати заборгованості від позичальника 14993,00 грн за документом №НП000000364, а як доказ надана копія меморіального ордеру на аналогічну суму 14993,00 грн від 17.09.2015 року за номером ПН7647573 і так по всіх оплатах. Тобто, надана довідка не відображає реальний стан проведених розрахунків. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 8 листопада 2017 року № 6-2891 цс16.Здійснивши посилання на часткове погашення боржником боргу, позивач не довів будь-якими доказами: чи взагалі мало місце сплата коштів, чи було волевиявлення боржника на погашення такого боргу, чи знав боржник про таке погашення та чи схвалив такі дії. Виходячи з наведеного, боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. За таких обставин сплив позовної давності за вимогами кредитора, який відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту. Також, основною метою інституту позовної давності є забезпечення правової визначеності між сторонами правовідносин, оскільки не може одна із сторін бути під постійною, не обмеженою жодним строком загрозою судового переслідування і застосування до неї державного примусу навіть з метою примусового виконання існуючих зобов'язань. На її думку, такі повноваження однієї із сторін суперечать принципу правової визначеності, а відтак, і принципу верховенства права, який відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє в Україні, тому просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності. Суд, заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 19.09.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON], [INFO], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], був укладений кредитний договір № 1909001/000-КФІ/12 (а.с. 23-27), відповідно до умов п. 1.1 якого фінансова установа надала позичальнику грошові кошти у національній валюті України на загальну суму 560 000,00 грн. на споживчі цілі. Відповідно до умов п. 1.2, 1.3 кредитного договору кредит надається позичальнику строком з 19 вересня 2012 року по 19 березня 2013 року, за умови сплати фінансовій установі відсотків за користування кредитом за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 36,00 % річних. Пунктом 1.4 Кредитного договору встановлено, що в якості забезпечення своїх зобов'язань за цим договором відповідач надає в іпотеку нерухоме майно, а саме: п'ятикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 208,20 кв.м. та гараж в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 27,4 кв.м. 19.09.2012 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] був укладений договір іпотеки (а.с. 29-32), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж.А. та зареєстрований в реєстрі за № 390. Відповідно до умов п. 1.1 цього договору цим договором забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у [PERSON] на підставі кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON], на суму 560 000,00 грн. та з відсотковою ставкою 36,00 % річних з обумовленим строком повернення боргу до 19.03.2013 року. Відповідно до умов п. 1.3 предметом іпотеки -1 є квартира [ADDRESS], загальною площею 208,2 кв.м. та житловою площею 82,2 кв.м.. Квартира в цілому складається з: прихожа - 72,1 кв.м.; коридори-4,6, 15,3 кв.м.; кладова-4,3 кв.м.; ванна-4,8,4,5, 6,8 кв.м.; кухня - 13,0 кв.м.; житлові кімнати - 15,6, 24,6, 16,0, 13,8, 12,2 кв.м.; балкон - 0,6 кв.м., яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.04.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І. за реєстровим №1-1761. Відповідно до умов п. 1.4 предметом іпотеки-2 є гараж [ADDRESS], загальною площею 27,4 кв.м., який належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І. за реєстровим №1-1763Відповідно до умов п. 2.2 іпотечного договору сторони оцінили предмет іпотеки в сумі 580 000,00 грн. Відповідно до висновку експертів про вартість оцінюваного майна від 21.02.2018 року вартість п'ятикімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], складає 2 795 700,00 грн. та вартість гаражу [ADDRESS], складає 147 200,00 грн., що підтверджується звітом про незалежну оцінку вартості квартири та гаражу, проведений ТОВ «Глобал Апрайзер Груп» (а.с. 45-95). Пунктом 5.1 Договору іпотеки встановлено, що позивач (іпотекодержатель за договором) у разі невиконання або неналежного виконання боржником умов основного договору вправі задовольнити свої вимоги за основним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 5.2. сторони цього Договору дійшли згоди і погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснюватися шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому Договорі. Пунктом 5.3 Договору іпотеки передбачено, що визначений цим Договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на Предмет іпотеки. В п. 5.4. Договору іпотеки сторони погодили, що у разі порушення умов основного договору та/або цього Договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушених зобов'язань у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання, порушення строку виконання та/або виконання не в повному обсязі цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Договору та чинного законодавства України. Положення цього пункту даного Договору не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому чинним законодавством порядку. 23.09.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року (а.с. 28). Згідно п. 1 Додаткової угоди № 1 сторони домовились змінити пункт 1.2. Кредитного договору, та викласти його у такій редакції: «1.2. Кредит надається Позичальнику строком з 19 вересня 2012 року по 19 вересня 2014 року». За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки про стан взаєморозрахунків за договором №1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012року станом на 22.02.2018 року та пояснень про розрахунок штрафних санкцій від 22.12.2017року згідно Довідки про стан взаєморозрахунків за договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року (а.с. 8-16, 18-20), станом на 22.02.2018 року заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК «Народна позика» становить 1 814 701, 97грн., з яких: 554 179,20 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 411 323,13 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 296 827,49 грн. - пеня за прострочення сплати заборгованості за кредитом та відсотками; 552 372,15 грн. - сума інфляційного збільшення боргу. Пунктом 10.1 Кредитного договору встановлено, що за порушення відповідачем строку погашення (повернення) кредиту та/або сплати нарахованих відсотків відповідач сплачує пеню у розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен день прострочки, а також штраф у розмірі 2,0 % від суми кредиту та/або пеню в розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен день прострочки терміну здійснення (сплати) нарахованих відсотків, а також штраф у розмірі 2,0 % від суми кредиту за кожен випадок порушення терміну здійснення (сплати) відсотків. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» свої зобов'язання належним чином виконав, надавши грошові кошти, що підтверджується видатковим касовим ордером від 19.09.2012 року (а.с.33). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У відповідності до вимог ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно вимог ч. 1, ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. У зв'язку з цим, суд звертає увагу на ту обставину, що при зверненні до суду з вказаним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», як на підставу своїх позовних вимог, вказала на неналежне виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року, укладеним з ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», а саме термін повернення кредиту настав, а заборгованість за договором у встановлений строк сплачена не була. Вказана обставина і стала підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], загальною площею 208,20 кв.м. та гараж в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 27,4 кв.м., що забезпечувала повернення кредиту, наданого ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика». У пункті 1.1 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотека за цим договором забезпечує виконання зобов'язання, що виникло у [PERSON] на підставі кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] Умовами укладеного кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19.09.2012 року та додаткової угоди №1 від 23.09.2013 року передбачено дату остаточного повернення кредиту - 19 вересня 2014 року. Разом з тим, сторони узгодили право ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та сплати комісій у цілому (пункт 4.14.4 кредитного договору). Також, сторони передбачили, що зобов'язання позичальника щодо дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та сплати комісій, настає з дати відправлення ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» на адресу позичальника відповідної вимоги або з дати зазначеної на листі, який отриманий позичальником особисто, та повинно бути виконане позичальником протягом 10 (десяти) робочих днів з дати надсилання відповідної вимоги (пункт 4.15). Позивач вимогу щодо дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом і сплати комісій та вимогу про усунення порушень зобов'язання не направляв та позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором не звертався. Стаття 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно п. 37 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Однак, слід зазначити, що відповідно до п.п. 4.4.4. п. 4.4 Розділу 4 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 24.11.2014 року №1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» у разі якщо право звернення стягнення на майно пов'язане з невиконанням зобов'язання, забезпеченого іпотекою, судам слід встановлювати загальний розмір вимог кредитора та виходити з того, що обов'язковою передумовою звернення стягнення на предмет іпотеки є встановлення судом факту невиконання основного зобов'язання. Невиконання зазначеної передумови відповідно до частини другої статті 35 Закону України "Про іпотеку" є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання. Однак, не пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору, фінансова компанія не змінила строк виконання основного зобов'язання. У зв'язку з цим, право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв'язку з невиконанням боржником основного кредитного зобов'язання зі строком повернення кредиту 19.09.2014 року. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У п. 1.2 кредитного договору від 19.09.2012 року укладеному між сторонами, визначено термін користування кредитом, а саме строком з 19 вересня 2012 року по 19 березня 2013 року, а з урахуванням додаткової угоди №1 від 23.09.2013 року строком до 19.09.2014 року. Тобто встановлена дата виконання, як передбачено ст. 530 ЦК України. Поняття дати виконання зобов'язання та строку дії договору різняться. У кредитному договорі від 19.09.2012 року, укладеному між сторонами, відповідно до ст. 530 ЦК України, вказано момент закінчення виконання зобов'язання - конкретна дата 19.03.2013 року, та з урахуванням додаткової угоди 19.09.2014 року, позивач вправі пред'явити свої вимоги, пов'язані з порушенням зобов'язання, протягом строку позовної давності, а саме до 19.09.2017 року. Також слід зазначити, що формулювання зазначене у п. 12.8 договору, стосовно його дії до повного виконання зобов'язання, призводить до того, що її закінчення може ніколи не настати. Проте договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки передбачений момент виконання зобов'язання - конкретний термін, який є закінченням строку дії договору. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. З аналізу зазначеної норми вбачається, що строк договору є однією із складових його змісту. Строком є термін дії певного договору. Протягом строку дії договору сторони мають права і повинні виконувати свої обов'язки, які обумовлені предметом того чи іншого договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд, за винятком випадків, коли законом передбачено конкретний строк дії того чи іншого виду договорів. Протягом строку дії договору діє і зобов'язання, взяте на себе сторонами відповідно до умов договору. У випадку, коли сторони виконують свої зобов'язання до закінчення строку, визначеного в договорі, припиняється дія такого договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення договору, вчинене під час дії цього договору, однак при цьому слід враховувати строки позовної давності, що передбачені ст. 257 та ст. 258 ЦКУ. Відповідачем [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 110). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Крім того 5 липня 2017 року Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі № 6-311 цс 16 про те, що за змістом частин третьої, першої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише і заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За частинами 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Встановлено, що сторони кредитного договору установили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів. Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору позичальник зобов'язується сплатити заборгованість за кредитом в останній день строку користування кредитом. Позичальник має право достроково здійснювати повне або часткове погашення кредиту. Відсотки за користування кредитом нараховуються щомісячно в останній день місяця. Сплата нарахованих відсотків та комісій за управління кредитом здійснюється Позичальником щомісячно з 1 по 20 число (включно) кожного місяця, починаючи із місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, але останнє погашення - не пізніше кінцевого терміну дії Договору, зазначеного у пункті 1.2 цього Договору. Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Обґрунтовуючи вимоги позову, представник позивача вказувала, що перебіг строку позовної давності переривався з огляду на те, що 29 червня 2016 року [PERSON] було здійснено останній платіж по Кредитному договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року в розмірі 5000,00 грн. Також, [PERSON] були здійснені по Кредитному договору ряд інших платежів (часткова сплата відсотків), що свідчать про визнання відповідачем свого боргу, а саме - 26.08.2016 р. - 14999 грн., 17.08.2016 р. - 14 999 грн., 12.04.2016 р. - 9 993 грн., 11.04.2016 р. - 9 993 грн., 07.04.2016 р. - 9 000 грн., 05.04. 2016 р. - 9 993 грн., 26.02.2016 р. - 10 000 грн., 11.12.2015 р. - 10 000 грн., 10.12.2015 - 14 993 грн., 28.10.2015 р. - 9 993 грн., 18.09.2015 р. - 4 993 грн., 17.09.2015 р. -14 993грн., 16.09.2015 р. - 14 993 грн., 15.09.2015 р. - 14 993 грн., 14.09.2015 р. - 14 993 грн., 24.04.2015 р. - 10 000 грн., 22.04.2015 р. - 5000 грн., 20.04.2015 р. - 7 000 грн., 27.03.2015 р. - 20 000 грн., 26.03.2015 р. - 15 000 грн., 19.02.2015 р. - 5 000 грн., 12.02.2015 - 17 000 грн., 17.10.2014 р. - 3 220 грн.,17.10.2014 р. - 16779,2 грн., 22.09.2014 р. - 2 600 грн., 22.09.2014 р. - 12 400 грн., 18.09.2014 р. - 15 000 грн., 15.09.2014 р. - 12 000 грн., 04.08.2014 р. - 10 000 грн., 10.07.2014 р. - 94 000 грн., і т.д. Сплата частини боргу позичальником здійснювалась в межах строку позовної давності та цими сплатами позичальник (відповідач) визнавав свій борг Кредитному договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року. Натомість представник відповідача та відповідач заперечували факт здійснення будь-яких платежів за кредитом починаючи з жовтня 2014 року, вказавши, що позичальник в жовтні 2014 року востаннє сплатила 3220,80 грн. в рахунок часткового погашення кредиту згідно кредитного договору № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру №873 від 17.10.2014 року (а.с. 216). Так, згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк, проте суду не було надано виписки по рахунку, з якої було б можливо установити факт сплати коштів позичальником. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Також, суд критично оцінює, довідку про стан взаєморозрахунків за договором № 1909001/000-КФІ/12 від 19 вересня 2012 року, яку позивач надав до суду, як доказ існування заборгованості [PERSON], оскільки в довідці за датою 14.09.2015 року зазначено, що зараховано в рахунок сплати заборгованості від позичальника 14993,00 грн за документом №НП000000349, а як доказ позивач надає копію меморіального ордеру на аналогічну суму 14993,00 грн від 14.09.2015 року за номером ПН7620353; у довідці за датою 15.09.2015 року зазначено, що зараховано в рахунок сплати заборгованості від позичальника 14993,00 грн за документом №НП000000352, а як доказ позивач надає копію меморіального ордеру на аналогічну суму 14993,00 грн від 15.09.2015 року за номером ПН7628813 і т.д. по всіх оплатах. Тобто, надана довідка не відображає реальний стан проведених розрахунків, реальну заборгованість за кредитним договором, не містить відомостей щодо нарахування комісії, пені та штрафів. Відповідно до частин 1, 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 8 листопада 2017 року № 6-2891цс16. Так, із наданих, представником позивача, копій меморіальних ордерів, вбачається, що платником та кореспондентом в цих документах зазначено ПАТ КБ «ГЛОБУС», а отримувачем ТОВ «ФК «Народна позика», в призначенні платежу вказувалося, що відбувається погашення кредитної заборгованості [PERSON], а саме часткова сплата відсотків згідно кредитного договору. Однак, зазначені меморіальні ордери не можуть вважатися доказом сплати заборгованості за кредитом [PERSON], адже в цих документах платником зазначено іншу особу та зазначені оплати не є погашенням основного боргу позичальника. Також умовами кредитного договору, а саме п. 4.1, передбачено, що погашення заборгованості за кредитом відбувається шляхом перерахування позичальником грошових коштів на рахунок фінансової установи або внесення до каси фінансової установи. Іншого способу погашення заборгованості, сторони в договорі не визначили. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як передбачено ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Здійснивши посилання на часткове погашення боржником боргу, позивач не надав суду належні та допустимі докази в підтвердження своїх вимог: чи взагалі мало місце сплата коштів, чи було волевиявлення боржника на погашення такого боргу, чи знав боржник про таке погашення та чи схвалив такі дії. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і щодо додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Конституційний Суд України у своєму Рішенні 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. У п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи вищевказані положення, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Таку правову позицію щодо застосування строків позовної давності до основного зобов'язання та забезпечувальних зобов'язань викладено в Постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року. Як зазначив Верховний Суд України у своїх постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та від 30 вересня 2015 року у справі № 3-374гс15, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Виходячи з наведеного, боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Таким чином, позивач міг пред'явити позов до іпотекодавця починаючи від дати закінчення строку повернення кредиту 19.09.2014 року протягом трьох років ( до 19.09.2017 року), однак, до суду звернувся з даним позовом 23.02.2018 року, шляхом направлення поштою, тобто зі спливом строку позовної давності. Дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, з врахуванням засад розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача, тому судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed