Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла\~її баба\~ [PERSON] ,\~що постійно\~проживала в\~належному їй\~будинку по\~ [ADDRESS] .Після її\~смерті відкрилася\~спадщина на\~вказаний житловий\~будинок,\~право власності\~на який\~не було\~зареєстровано в\~органах реєстрації\~нерухомого майна.Зазначила,\~що є спадкоємцем\~померлої [PERSON] \~за заповітом,\~посвідченим 16\~березня 2002\~року секретарем\~виконавчого комітету\~Соловіївської сільської\~ради Брусилівського\~району Житомирської\~області.На момент\~смерті спадкодавця\~вона проживала\~разом з\~нею без\~реєстрації та\~прийняла спадщину.В червні\~2018\~року вона\~звернулась з\~заявою про\~прийняття спадщини\~до приватного\~нотаріуса Брусилівського\~нотаріального округу\~Житомирської області\~з тим,\~щоб їй\~було видано\~свідоцтво про\~право на\~спадщину за\~заповітом.\~Однак нотаріус\~відмовив їй\~у видачі\~такого свідоцтва\~у зв`язку\~з пропуском\~строку прийняття\~спадщини.Вказала, що факт спільного\~проживання її\~разом з\~ [PERSON] \~на момент\~її смерті\~можуть підтвердити\~свідки.Враховуючи те, що вона являється спадкоємцем за заповітом, у встановлений законом строк прийняла спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на момент її смерті, через що має право на визнання за собою права власності на вказане спадкове майно. Просила суд встановити факт,\~що має\~юридичне значення,\~а саме\~факт постійного\~проживання [PERSON] \~по [ADDRESS] з\~ [PERSON] на\~день її\~смерті,\~тобто [INFO] ,\~тавизнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , який належав померлій [INFO] [PERSON] . Представник позивача адвокат Штундюк О.А. в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, яку просив задовольнити. Представник відповідача Брусилівської селищної ради Житомирської області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справу в їх відсутність, проти задоволення позову [PERSON] не заперечував. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON] та її онука [PERSON] проживали разом в житловому будинку по [ADDRESS] до смерті [PERSON] у березні 2009 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його смерть. (а.с. 8). Відповідно до довідки № 121 від 24.01.2019 року, виданої виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради Житомирської області, згідно погосподарської книги Соловіївської сільської ради № 1 за 2006 -2010 року, за померлою в 2009 році [PERSON] , [INFO] , рахується житловий будинок загальною площею 84 кв.м., 1946 року побудови, в [ADDRESS] ), за яким рахується земельна ділянка 0,60 га, яка не приватизована (а.с. 9). Відповідно до довідки № 107 від 21 січня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради Житомирської області, на час смерті [PERSON] (померла [INFO] , а/з № 6 від 05.03.2009 року), яка відповідно до погосподарської книги Соловіївської сільської ради № 1 за 2006 - 2010 роки одна була зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею на час смерті без реєстрації проживала та вела спільне господарство її онука [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Крім того, факт сумісного проживання позивачки та померлої [PERSON] також підтвердили допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] .. Згідно копії заповіту від 16.03.2002 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету с. Соловіївка, [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] (а.с. 11). Вказаний заповіт на момент смерті [PERSON] не скасований та не змінений. Постановою приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу Житомирської області від 27.06.2018 р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що залишилась після смерті її баби [PERSON] , оскільки [PERSON] було пропущено строк прийняття спадщини (а.с. 12). З інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що інформація про прийняття спадщини після смерті [PERSON] відсутня (а.с. 13) Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Як роз`яснив у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками N 32 та N 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Враховуючи, що спірний будинок був побудований у 1946 році, коли законом не вимагалась державна реєстрація права власності для виникнення такого права, при цьому згідно даних погосподарської книги на 2006-2010 роки вказаний будинок з господарськими будівлями належав [PERSON] , суд вважає, що будинок [ADDRESS] входить до складу спадщини померлої [PERSON] . Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, з урахуванням вказаних норм закону та всіх встановлених обставин справи у суду наявні законні підстави встановити факт, що [PERSON] , [INFO] постійно проживала з [PERSON] , померлою [INFO] , в будинку [ADDRESS] на час смерті [PERSON] , та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] , померлій [INFO] . Ч. 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. На підставі ст.ст. 331, 1218, 1268, 1296 ЦК України та

Outcome: approved