Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними. Свої вимоги мотивував тим, що 06 червня 2012 року з Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № R53100269946B, згідно якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 50 000,00 грн., а позичальник зобов'язувався повернути його та сплатити 32 % річних за користування. У цьому договорі міститься пункт 7.1, який передбачає, що у разі прострочення позичальником зобов'язань за його користування та/або інших платежів згідно умовами договору позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення та пункт 9.7, згідно якого строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, встановлених договором, встановлюється у три роки. Позивач вважає зазначені пункти кредитного договору такими, що порушують права споживачів й одночасно суперечать Цивільному кодексу України, є несправедливими по відношенню до позивача, створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, порушуючи принцип рівності сторін. Просить суд визнати недійсними пункти 7.1 та 9.7 кредитного договору № R53100269946B від 06 червня 2012 року. Позивач у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що позовна давність збільшується лише для однієї сторони-банку, оскільки відбувається збільшення по окремим вимогам, а саме, стягнення штрафу,пені. Для будь-яких вимог споживача збільшення позовної давності не передбачено. Просив визнати недійсними пункти 7.1 та 9.7 кредитного договору № R53100269946B від 06 червня 2012 року.. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав. Підтримав письмові заперечення, в яких, зокрема,зазначено, що відсутні підстави для визнання недійсними пунктів 7.1 та 9.7 кредитного договору № R53100269946B від 06 червня 2012 року. Так, Положеннями ч.1 ст.259 ЦК України закріплено, що позовна давність встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності складається у письмовій формі. Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватися неустойкою. Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. 06 червня 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № R53100269946B, згідно якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 50 000,00 грн. а позичальник зобов'язувався повернути його та сплатити 32 % річних за користування. (а.с. 5-8) Згідно п. 7.1 кредитного договору № R53100269946B від 06 червня 2012 року, у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати Процентів за його користування та/або інших платежів згідно умовами договору позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Згідно п. 9.7 кредитного договору № R53100269946B від 06 червня 2012 року, строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, встановлених договором, встановлюється у три роки. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". За положеннями ч. 5 ст. 11, частинами 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів". За вказаних обставин відсутні підстави для визнання недійсним п.п. 7.1 та 9.7 кредитного договору № R53100269946B від 06 червня 2012 року. Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: dismissed