Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

03.03.2015 року позивач - ПАТ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 998174,28 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 23.05.2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір МЧ-48-08, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 35500,00 доларів США терміном до 22.05.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 26.01.2015 року має заборгованість 63133,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 998174,28 грн., яка складається з наступного: 15476,34 доларів США - заборгованість за кредитом; 24467,53 Доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 20170,24 доларів США - заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 15,81 доларів США - штраф (фіксована частина); 3005,71 доларів США - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань, які виникли на підставі кредитного договору МЧ-48-08 від 23.05.2008 року, між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого останній взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями [PERSON], які випливають з умов кредитного договору. На даний час відповідачі продовжують ухилятися від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашають, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому позивач просить суд позов задовольнити повністю та стягнути із відповідачів суму заборгованості. 21.09.2015 року представником позивача за довіреністю [PERSON] було уточнено позовні вимоги згідно яких, представник позивача просить стягнути з відповідачів заборгованість в розмірі 35123,29 доларів США, що за курсом НБУ складає 555299,21 грн., яка складається з наступного: 16818,04 Доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 18305,25 доларів США - заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором (а.с.122-123). 23.09.2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява відповідача [PERSON] з вимогою про захист прав споживача та визнання недійсними окремих положень кредитного договору. Позивач за зустрічним позовом свої вимоги обґрунтовує тим, що умови пунктів 6.1. та 6.2. кредитного договору №МЧ-48-08 від 23.05.2008 року є несправедливими, оскільки не відповідають вимогам п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.128-129). 27.04.2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява відповідача [PERSON] з вимогою про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вважає умови кредитного договору несправедливими, а сам договір таким, що підлягає визнанню недійсним, оскільки кредитні кошти були надані в іноземній валюті. В судове засідання сторони не з'явились. Від представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за зустрічними позовами [PERSON] 31.03.2015 року, 06.05.2015 року, 04.06.2015 року, 06.07.2015 року, 07.12.2016 року до суду надійшли заяви, в яких він просить справу розглядати за його відсутності, одночасно повідомляє суд, що первісний позов підтримує повністю, зустрічні позови не визнає, заперечує проти їх задоволення. До заяви представником додано письмові заперечення проти зустрічних позовних вимог. Від відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом та третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] -[PERSON] 06.07.2015 року до суду надійшли письмові заперечення проти первісного позову, 14.07.2015 року, 13.08.2015 року надійшли заяви, в яких він просить відмовити у задоволенні первісного позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Від відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON].04.2015 року до суду надійшли письмові заперечення проти первісного позову, 26.08.2015 року надійшла заява, в якій він просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, 21.10.2015 року ним подано заяву, в якій він просить справу розглядати у його відсутність, зустрічний позов підтримує та просить відмовити у задоволенні первісного позову. На підставі статей 158, 169 Цивільного процесуального кодексу України (надалі по тексту - ЦПК України) суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23.05.2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №МЧ-48-08, відповідно до умов якого відповідачем отримано кредит в розмірі 35500,00 доларів США терміном до 22.05.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с. 10-13). В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, 23.05.2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки №МЧ-48-08, згідно якого останній зобов'язався відповідати перед кредитором за зобов'язаннями [PERSON].(а.с. 14, 112). Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником усіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк». (а.с. 20). Згідно п.2 договору поруки - поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. 09.01.2015 року позичальнику та поручителю були надіслані вимоги про виконання зобов'язань за кредитним договором, якими було зобов'язано у 5-денний термін погасити всю суму заборгованості. Проте, в установлений строк у дана вимога не була виконана (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З матеріалів справи встановлено і не оспорюється позивачем, що рішенням Жовтневого суду м.Дніпропетровська від 18.04.2011 року у цивільній справі №2-4994/2011, яке набрало законної сили 29.04.2011 року, було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON], на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №МЧ-48-08 від 23.05.2008 року в розмірі 211379,68 грн. (а.с. 79-80, 88-91, 110-111). Заочним рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 18.11.2009 року у цивільній справі №2-433/09 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23.05.2008 року в сумі 35788,19 доларів США звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Mercedes, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], напівпричіп бортовий - Е, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER], шляхом продажу вказаного автомобіля ЗАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ "ПриватБанк" усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 43, 74, 104). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як визначено у ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2011 року було встановлено загальний розмір грошових зобов'язань за кредитним договором, не виконаних позичальником [PERSON], та задоволено вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» - стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за даним кредитним договором від 23.05.2008 року в розмірі 211379,68 грн. Позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом та пені, нарахованих позивачем за період з дати ухвалення рішення і до 26.01.2015 року суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки, починаючи із 29.04.2011 року (дата набрання законної сили рішенням суду від 18.04.2011 року) договірні правовідносини між сторонами припинились та перейшли у правовідносини боржника та стягувача в порядку виконання судового рішення. Починаючи із дати набрання законної сили рішенням суду від 29.04.2011 року між сторонами склались правовідносини, пов'язані із примусовим виконанням судового рішення, яким було встановлено, ким із договірних сторін порушено умови договору, кому належить право вимоги, що ґрунтується на правочині, а також розмір такої вимоги. Згідно з роз'ясненнями, наданими судам Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 17 постанови №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599, 601, 604, 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Отже, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитор за договором за наявності судового рішення про задоволення його вимог позбавлений права вимагати повторного стягнення з боржника процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. Лише за умови, що наявне судове рішення не виконано боржником, кредитор має право на стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та трьох процентів річних за весь час, поки судове рішення залишається невиконаним. У суду відсутні підстави вважати, що рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18.04.2011 року у справі №2-4994/2011 на даний час не виконане відповідачами, враховуючи, що позивачем заявлено вимоги за вирахуванням сум, стягнутих вказаним судовим рішенням, також позивачем не заявлено вимог про стягнення з відповідача сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Розглядаючи згідно положень ч.1 статті 11 ЦПК України дану справу, суд вирішує спір у межах заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог та приходить до висновку, що позов є безпідставним та не обґрунтованим: позивачем не доведено підстави повторного, за наявності судового рішення, нарахування відповідачу процентів за користування кредитом і пені. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно пункту 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, застосовувати позовну давність суд може лише після з'ясування та зазначення у судовому рішенні чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, що має місце у даній справі. З урахуванням вказаних обставин слід відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Відносно зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частина 1 статті 554 ЦК України встановлює, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини 2 статті 555 ЦК України, поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг. При укладені спірного договору [PERSON] з усіма його умовами був ознайомлений, про що свідчать його підписи на кожному аркуші кредитного договору, додатку до договору №1. Крім того, [PERSON] здійснював платежі згідно виставлених зустрічним відповідачем рахунків, вносив кошти на погашення кредиту та нарахованих відсотків. Як вбачається з умов кредитного договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те, на що вони розрахували при укладенні договору, а отже, суд приходить до висновку, що позивач був обізнаний про усі умови кредитування, що підтверджується наявністю підпису позивача на кредитному договорі та усіх додатків до нього. Згідно статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що спірний кредитний договір №МЧ-48-08 від 23.05.2008 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; зустрічний відповідач надав [PERSON] документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», який підписаний [PERSON], міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15. На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного вище обгрунтування та

Outcome: dismissed