Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

30 липня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, який протягом судового розгляду неодноразово уточнював, до Комунального закладу Центр соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Дніпродзержинської міської ради (надалі - Центр), третя особа в.о. директора вказаного закладу - [PERSON], - про визнання наказів про накладення дисциплінарного стягнення недйсними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення індексації заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 04.05.2001 р. згідно наказу № 41-к працював на посаді чергового з режиму Притулку для неповнолітніх, назву якого з часом було змінено і відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 12.12.2007 р. № 1883 його правонаступником є відповідач у справі. З вказаної посади позивач був звільнений 13.07.2015 р. на підставі п. 3 ст. 40 КзпП України за систематичне невиконання без поважних причин положень посадової інструкції, обов`язків, покладених на працівника правилами внутрішнього трудового розпорядку, про що зроблено запис у трудовій книжці позивача від 13.07.2015 року № 30. Звільнення вважає незаконним, як і накази, якими йому оголошено догану, оскільки усупереч вимогам ст. 149 КзпП України при обранні виду дисциплінарного стягнення не було враховано ступінь тяжкості проступку та спричинену ним шкоду, обставин, за яких скоєно проступок, попередню роботу працівника. Також не виконано вимоги ст. 47 КЗпП України, так як копію наказу про звільнення було вручено позивачеві лише 22.07.2015, з наказами № 9-ос від 23.02.2015 року та № 23-ос від 19.05.2015 року про оголошення доган позивач не був ознайомлений і вважає, що вони винесені з порушенням закону. Крім того, позивач вважає, що був звільнений не з тих підстав, котрі вказані у наказі про звільнення, а через конфлікт між ним та третьою особою у справі, який виник у лютому 2015 року, коли позивач звернувся до прокуратури міста з заявою про розслідування вчинення декількома вихованцями Центру протиправних дій щодо працівників та інших вихованців і через вказане звернення третю особу викликали до прокуратури. Також позивач зазначив, що є інвалідом третьої групи, його дружина теж інвалід дитинства, через звільнення йому було завдано також моральної шкоди, оскільки позивач через незаконне звільнення відчував стрес, нервове напруження і був змушений докладати додаткових зусиль до організації свого життя. Згідно заяви про уточнення позовних вимог від 05.04.2016 року просить скасувати наказ № 9-ос від 23.02.2015 року про оголошення йому догани; наказ № 23-ос від 19.05.2015 року про оголошення йому догани; наказ № 33-ос від 13.07.2015 року про його застосування дисциплінарного стягнення та звільнення; поновити його на посаді чергового з режиму Центру; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної зарплати 148 грн. 45 коп. на кількість робочих днів, починаючи від дня звільнення з 14.07.2015 року по день набрання рішенням суду законної сили; стягнути невиплачену йому індексацію заробітної плати в сумі 5948 грн. 71 коп. за період з 01.01.2014 року по 13.07.2015 року включно; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, у сумі, виходячи з середньоденної зарплати 148 грн. 45 коп. на кількість робочих днів, починаючи з наступного дня від дня звільнення з 14.07.2015 року по день набрання рішенням суду законної сили; та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. В обгрунтування позовних вимог пояснив, що на його думку оспорювані ним накази відповідача свідчать про упереджене ставлення до нього, є необгрунтованими і не відповідають дійсності, оскільки весь період роботи у притулку працював бездоганно, мав заохочення. В один із днів на початку 2015 року третя особа у справі почала чіплятись до нього, від скаржився директору, але та просила не виносити це за межі організації; невдовзі діти у притулку влаштували дебош, під час якого двоє неповнолітніх дівчат у віці 15 років побили меншу за віком дівчину, порвали на ній одяг; це сталося під час його нічного чергування, від дівчат він почув запах спиртного, де вони його дістали, не казали; від працівників Центру дізнався, що вони вдень виходили до магазину з головним бухгалтером; так як на його прохання припинити дебош дівчата не реагували, він викликав міліцію, зателефонував [PERSON], котра тоді була в.о. директора, міліція прибула на місце і, поспілкувавшись з [PERSON], поїхала, побої з побитої дівчини не зняли, сам же позивач після нервового стресу був госпіталізований до лікарні. За цим фактом призначили службове розслідування, комісія встановила, що факт не мав місце, до роботи цієї комісії його не залучали, з наказом про оголошення догани не ознайомлювали, дізнався про існування наказу від 23.02.2015 року лише у день звільнення. Стосовно винесення йому догани у травні 2015 року пояснив, що писав письмове пояснення щодо ведення журналу огляду дітей та передачі зміни, пояснював, що записи у журналі незавжди ставив, оскільки журналу не було на місці, до цього випадку ці журнали велись нерегулярно, так як іноді знаходились у недоступному для працівників місці, їх ведення ніхто не перевіряв, на підтвердження цього є фото сторінок журналу станом на 2015 рік, у якому відсутні усі необхідні записи. З цього приводу писав письмове пояснення. Також пояснив, що у травні 2015 року його до себе запросила директор Центру [PERSON], яка пояснила, що за результатами перевірки винесе наказ про оголошення йому догани за неналежне ведення журналу, а потім зніме це стягнення. Про наказ про звільнення дізнався 13.07.2015 року, але під підпис його з наказом не ознайомлювали, писав за фактами, що стали приводом для звільнення, доповідну. Приводом для звільнення стало те, що ті ж неповнолітні дівчата, котрі влаштували дебош у лютому 2015 року, за сприяння третьої особи у справі [PERSON], котра є методистом-вихователем, а на той час знову виконувала обов`язки директора закладу, почали поводитись зухвало. Вважає, що на їх поведінку вплинули саме її методи виховання, оскільки з її дозволу вони робили, що їм заманеться, залишали межі притулку, палили цигарки і навіть вживали спиртне. Так він ввечері 09.07.2015 року заступив у нічну зміну, став вкладати спати хлопчиків у молодшій групі, дівчата ж стали будити менших дітей та заважати їм спати, потім замкнули у кабінеті медичну сестру Дуднік, та зателефонувала йому і повідомила про це, на прохання віддати ключі і припинити таку поведінку дівчата не реагували, тому він був змушений викликати міліцію, а також зателефонував [PERSON]. На виклик приїхав начальник кримінальної міліції у справах неповнолітніх Баглійського РВ, на його вимогу дівчата таки віддали ключі, він відвів їх до ізолітору. Вважає, що вимог посадової інструкції не порушував, так як не пускав до закладу сторонніх осіб, а медсестра Дуднік, коли вихованки її закрили у кабінеті, мабуть злякалась, так як поведінка дівчат була непередбачуваною, на прохання та вмовляння вони не реагували, тому виключно з власної ініціативи зателефонувала своєму чоловіку і той прийшов до Центру, вона сама його і впустила до приміщення, а позивачу про це нічого не сказала, коли він дізнався про присутність чоловіка Дуднік у Центрі від цих же вихованок, пішов до приміщення де той знаходився, і сказав йому негайно залишити Центр, після чого той одразу пішов. Вважає, що звільнений незаконно, його вини у тому, що сталося немає. Медсестра Дуднік вже звільнилася з Центру і свідчити у суді не погоджується. Через своє звільнення відчував нервовий стрес, дуже переживав, тому зазнав моральної шкоди, на даний час не працює. Позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити; пояснив, що не отримав суму індексації заробітної плати за період з 01.01.2014 року по день звільнення. Представник позивача за довіреністю [PERSON] просить суд задовольнити позовні вимоги позивача, посилаючись на незаконність та необгрунтованість наказів про оголошення позивачу доган і звільнення, оскільки він діяв у межах встановлених посадовою Інструкцією повноважень, у його діях відсутні ознаки систематичного невиконання посадових обов`язків, вважає, що він був звільнений упереджено через особистий конфлікт з третьою особою у справі. В наказі № 9-ос від 23.02.2015 року немає підпису позивача, не вказано за що саме його було звільнено, про існування даного наказу позивач дізнався вже коли його звільнили; вести журнал позивач не міг з об`єктивних причин, так як немає положення, яким затверджено форму; наказ № 33-ос є незаконним, так як позивач не допускав зазначених у наказі порушень. Представник відповідача - в.о. директора Центру [PERSON] вважає, що позивача було звільнено з займаної посади на законних підставах і просить відмовити у задоволенні його позовних вимог. Пояснила, що у Центрі немає юриста за посадою, тому можливо адміністрація припустилась формальних порушень, але по суті вважає рішення про звільнення позивача вірним, так як він дійсно допускав невиконання покладених на нього посадовою Інструкцією обов`язків. Звільненню позивача передувала робота комісій з перевірки закладу, проводились збори колективу, де намагались вказати позивачу на неетичність його поведінки, згоду на звільнення було отримано і від профкому. Позивачу не було виплачено суму індексації, оскільки за 2014 рік усі працівники станом на липень 2015 року її не отримали через відсутність фінансування, а потім її не виплатили позивачу, так як вже знаходився спір у суді. Також повідомила, що посадова Інструкція не містить у якості вимоги до посади чергового з режиму наявність професійної педагогічної освіти. Третя особа у справі [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вихованцями закладу є діти зі складною життєвою долею, тому проблеми у процесі виховання можуть виникати, але позивачеві потрібно було звертатись за допомогою до працівників з педагогічною освітою; натомість з боку позивача мала місце неетична поведінка, котра негативно позначилась на репутації закладу, так як після конфлікту із дітьми у лютому 2015 року він оприлюднив інформацію у інтернет-виданні, шо начебто у Центрі вихованці вживають спиртне, що там панує безлад тощо, при цьому вказувались прізвища деяких вихованців, що є неприпустимим, тому у квітні 2015 року такий вчинок позивача розбирали на зборах трудового колективу, позивач був присутнім на цих зборах, колектив став на захист керівництва та репутації закладу; за фактом неведення журналу огляду дітей їй теж було оголошено догану у травні 2015 року; позивач не знаходив спільної мови з дітьми і не слухав рекомендацій педпрацівників та психолога, який працює у Центрі; Інструкція суворо забороняє стороннім знаходитись у приміщенні Центру, тому за фактом присутності у Центрі чоловіка медсестри Дуднік позивача було звільнено; за усіма випадками накладення стягнень позивач надавав пояснення письмово. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні адвокат [PERSON] заперечував проти заявленого позову, зазначив, що позивачем пропущено строки оскарження наказів від 23.02.2015 та від 19.05.2015, в усіх випадках накладення дисциплінарних стягнень від позивача відбирались письмові пояснення; згоду на його звільнення надано профкомом Центру, від явки на збори профкому позивач ухилився; з наказом № 33-ос від 13.07.2015 року позивач відмовився ознайомлюватись, про що склали акт; про факт неналежного ведення журналу огляду дітей вказувала також комісія за результатами перевірки закладу; неналежне ведення журналу могло стати причиною самовільного залишення закладу дітьми, вчинення ними правопорушень тощо, за що відповідальність несе адміністрація закладу, тобто наслідки могли бути суттєвими; з вини позивача його необгрунтовані обвинувачення на адресу адміністрації набули масового розголосу, при цьому згадувались і прізвища деяких вихованців, хоча потім під час численних перевірок з залученням громадськості ці звинувачення не підтвердились; вважає, що адміністрація закладу діяла в інтересах насамперед дітей, приймаючи рішення щодо звільнення позивача, у задоволенні позову просить відмовити повністю. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] пояснив, що працює у Центрі на такій же посаді, що й позивач; на час звільнення позивача перебував у відпустці, тому знає про події зі слів позивача; йому теж оголошували догану у травні 2015 року за неналежне ведення журналу огляду дітей, але цей журнал завжди вівся неналежним чином і адміністрація цього не перевіряла, відсутнє було постійне місце зберігання журналу, його часто зачиняли у спортзалі і тоді дітей передавали вихователі по зміні в усній формі, з інструкцією по веденню його особисто не знайомили; зробив фото-копію цього журналу, з неї видно, що записів там не було і раніше по багатьом датам і адміністрацію це не турбувало; свідок, як і позивач у лютому 2015 року став скаржитись до прокуратури з приводу подій у закладі; свідок стверджує, що [PERSON], котра на той час виконувала обов`язки директора Центру, має певні методи виховання, коли старші за віком діти заохочуються у їх негативній поведінці, щоб молодші підкорювались та були слухняними; 09.07.2015 року був вдома, коли йому зателефонував [PERSON] і став розповідати про події у закладі; також раніше скаржилась і медсестра Дуднік на конфлікти з тими ж двома неповнолітніми дівчатами, що провокували конфлікти з [PERSON]; позивач мав конфліктні та особисті неприязні стосунки з [PERSON], скаржився йому на її неадекватну поведінку; свідок повідомив, що індексацію за 2014 рік отримав у грудні 2015 року. У квітні 2015 року на зборах колективу розбирали його поведінку та [PERSON], ставили у провину, що не відвідують суботники, а також що скаржились до прокуратури; дві неповнолітні, поведінка яких стала приводом для конфліктів, навіть мали окреме приміщення у притулку, з якого був свій вихід назовні, у цьому приміщенні було брудно, недопалки, брудний посуд тощо, тому він сфотографував це приміщення, що вказати на неприпустимість подібного адміністрації, однак жодної реакції не було; дітей на цих фото не було і в інтернет він фото не викладав. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що працює журналістом, свідок [PERSON] є її рідним братом, від нього дізналась про події у Центрі в лютому 2015 року, що неповнолітні дівчата перебувають там у нетверезому стані, конфліктують з персоналом, брат знімав це на відео, потім йому погрожувала [PERSON], а [PERSON] потрапив до лікарні; мало місце також побиття цими неповнолітніми дівчатами іншої випхованки, звертались з приводу вказаних подій до прокуратури, а також вона як журналіст написала про ці події у інтернет-виданні. Свідок [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], викликані до суду за клопотанням сторони відповідача, у судовому засіданні пояснили, що є працівниками Центру. Свідок [PERSON] пояснила, що працює помічником вихователя, приймала зміну у позивача іноді, [PERSON] не дуже добре працював на її думку, лякав дітей, одна дитина плакала, діти його боялись; підтверджує, що поведінка [PERSON] виносилась на обговорення на зборах трудового колективу, колектив негативно поставився до оприлюднення ним фото та відомостей, що діти начебто у нетверезому стані, це є неприйнятним, таких фактів не було; 12.07.2015 позивача попереджали про засідання профкому, але він не прийшов, викликали і на 13.07.2015, але він знову не з`явився; була присутньою на засіданні, де було надано дозвіл на звільнення позивача. Свідок [PERSON] пояснила, що з 2000 року працює у закладі медсестрою, знає, що у [PERSON] був конфлікт з двома дівчатами-підлітками у Центрі, на її змінах конфліктів не було, брала участь у службовому розслідуванні, вона не була присутньою на зборах з приводу обговорення [PERSON]. Свідок [PERSON] повідомила, що працює вихователем Центру з 2001 року, є членом пофсоюзу, має початкову педосвіту; в журналі огляду дітей відображаються дані щодо руху дітей, на початку журналу в нього вклеєно інструкцію з його ведення, тому кожен з нею був ознайомлений, ведуть його, поки не закінчиться; про ознайомлення з інструкцією розписуються в окремому журналі; на зборах колективу обговорювали поведінку [PERSON] у його присутності, а також статтю в інтернеті, дійшли висновку, що це нашкодило репутації закладу і колективу, при тому ж не відповідає дійсності; журналіст, котра писала статтю, [PERSON] є сестрою чергового у закладі [PERSON]; у статті згадувався [PERSON]; свідок пояснила, що вона особисто вела журнал обліку дітей, тому їй догану не оголошували. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що працює бухгалтером Центру, директор її знайомила з платіжною відомістю на [PERSON], вона здійснювала перерахунок, так як сталася помилка; в розрахунковому листі за липень 2015 року вказано, що індексацію йому нараховано; є заборгованість за 2014 рік по індексації, так як не було фінансування; [PERSON] з цього приводу не звертався; на зборах колективу була присутньою, там обговорювали поведінку [PERSON], що він зіпсував репутацію закладу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює психологом у Центрі, до обов`язків відноситься корекція психологічного стану дітей; приймав участь у зборах щодо обговорення поведінки позивача та на засіданні профспілки, де було надано згоду на його звільнення; неповнолітні, з якими виник конфлікт у позивача, повідомляли свідкові, що [PERSON] їх провокує на вербальну агресію, надавав позивачу рекомендації стосовно його дій, однак він не йде на контакт, звинувачує [PERSON], що вона начебто натравлює дітей на нього; дії позивача в цілому погано впливали на дітей, про це свідок повідомляв адміністрацію закладу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що працює з 2007 року на посаді директора Центру, протягом 2015 року у позивача були конфлікти з вихованцями закладу, діти посварилися між собою, а позивач мав вирішити ситуацію самостійно, або подзвонити директору, вихователю чи психологу. У квітні 2015 року проводилась перевірка з приводу конфлікту, який виник у лютому 2015 року, до перевірки залучались працівники служби у справах неповнолітніх; у травні 2015 року було винесно позивачу догану за неналежне ведення журналу обліку дітей, догани за це отримали і інші працівники; журнал завжди у доступному місці; з інструкцією по веденню журналу ознайомлені усі працівники під розпис, її вклеєно на початку журналу; накази від 23.02.2015 та від 13.07.2015 виносила [PERSON], так як свідок на цей час була на листку непрацездатності та у відпустці. Факт появи у інтернет-виданні публікацій щодо закладу, котрі негативно висвітлювали проблеми, компроментували дітей та працівників закладу, обговорювався на зборах трудового колективу, як колектив, так і наступні перевірки не виявили нічого, з того, що було у публікації. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, позивач був прийнятий на роботу згідно наказу від 04.05.2001 р. № 41-к і працював на посаді чергового з режиму Притулку для неповнолітніх, назву якого з часом було змінено і відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 12.12.2007 р. № 1883 його правонаступником є відповідач у справі. З вказаної посади позивач був звільнений 13.07.2015 р. на підставі п. 3 ст. 40 КзпП України згідно наказу № № 33-ос від 13.07.2015 року (л.с.5) в.о. директора Центру [PERSON] за систематичне невиконання без поважних причин положень посадової інструкції, обов`язків, покладених на працівника правилами внутрішнього трудового розпорядку, про що зроблено запис у трудовій книжці позивача від 13.07.2015 року № 30 (л.с.6-9). Мотивувальна частина наказу про звільнення не містить переліку конкретних виявлених порушень трудової дисципліни з боку позивача, котрі стали приводом для звільнення; в наказі лише перераховано загальний опис порушень: "систематичне незабезпечення дотримання режиму та правил внутрішнього розпорядку в закладі; не своєчасне доповідання директору центру про порушення режиму та правил внутрішнього розпорядку; халатне відношення до відповідальності за життя та безпеку вихованців; не дотримання умов за тим, щоб в приміщенні центру не знаходились сторонні особи, систематичне невиконання своєчасно та якісно всіх рекомендацій адміністрації центру, невиконання вимоги правил внутрішнього трудового розпорядку положення центру". Також наказ містить посилання на застосування до позивача заходів дисциплінарного впливу згідно наказів № 9-ос від 23.05.2015 та № 23-ос від 19.05.2015 у вигляді догани. При цьому посадові обов`язки чергового з режиму викладені у посадовій Інструкції (л.с. 15-16), затвердженій директором Центру [PERSON] і дійсно не містять у якості вимоги до претендентів на вказану посаду наявності педагогічної освіти: на посаду приймаються особи з середньою або вищою освітою і стажем роботи не менше двох років; серед обов`язків, зокрема, є вимога дотримання педагогічної етики, але жодним чином не конкретизовано у чому саме вона полягає і яким чином особа повинна її дотримуватись у разі відсутності у неї спеціальних знань з даного питання. В судовому засіданні представник відповідача та свідки, котрі працюють у Центрі, посилались на обов`язок чергового отримувати рекомендації від педагогічних працівників та виконувати їх, однак серед обов`язків, зазначених у посадовій інструкції, про наявність цього обов`язку не вказано. Яким чином і у якій формі повинно відбуватись таке звернення та надаватись такі рекомендації у вказаній Інструкції також не зазначено, що не дозволяє встановити наявність порушення посадових обов`язків у діях працівника. У відповідності до ст. 148 КзпПУ дисциплінарне стягнення застосовується до працівника не пізніше одного місяця з дня його виявлення, але не пізніше шести місяців з дня його вчинення. Наказ № 9-ос від 23.02.2015 року в.о. директора Центру [PERSON] про винесення догани [PERSON] (л.с.38) обмежується резолютивною частиною, яка містить вказівку на неналежне виконання позивачем своїх обов`язків і перелік пунктів посадової інструкції, які були порушені позивачем на думку роботодавця, підстава винесення наказу: доповідна записка вихователя-методиста [PERSON], яку суду не надано. Таким чином цей наказ не містить вступної частини і вказівки на конкретний проступок, за який оголошено догану позивачу, відсутня дата ознайомлення працівника з даним наказом, що не дає можливості об`єктивно судити чи дотримано працедавцем строк накладення стягнення, встановлений ст. 148 КзпП України. Також у наказі відсутнє посилання на будь-які пояснення самого працівника, з письмового пояснення [PERSON] від 23.02.2015 року, наданого суду у якості доказу, не вбачається визнання ним своєї провини, при цьому доказів ознайомлення його з наказом одразу після його винесення суду не надано, відсутність такого ознайомлення з наказом позбавила позивача права оскаржити цей наказ у строк, передбачений ст. 233 КзпП України, тому суд вважає необхідним поновити цей строк. Як з наказу, так і з пояснення позивача не вбачається наявність складу дисциплінарного проступку, за який оголошено догану, неможливо дійти висновку в чому саме полягає проступок і провина [PERSON] На підставі викладеного, суд вважає, що наказ № 9-ос від 23.02.2015 року про оголошення позивачу догани підлягає скасуванню як такий, що протирічить вимогам діючого законодавства та порушує права працівника. Наказом № 23-ос від 19.05.2015 року директора Центру [PERSON] накладено на позивача стягнення у вигляді догани за систематичне невиконання обовязків, покладених трудовим договором. Накладення стягнення обгрунтовано в наказі порушенням п.2.7 посадової інструкції чергового з режиму, якою встановлено обов'язок чергового вести журнал прийому та передачі зміни згідно відповідної Інструкції, підставою стала довідка про результати службового розслідування. Позивач у суді визнав, що з даним наказом був своєчасно ознайомлений, хоча підпис його і відсутній; писав пояснення напередодні винесення наказу, і хоча з наказом він не згоден, під час судового розгляду справи не заперечував, що дійсно мали випадки незаповнення ним журналу, хоча і не вбачає у цьому своєї вини, таким чином у суді було встановлено відсутність належного ведення позивачем зазначеного журналу і вчинення дисциплінарного проступку; посилання позивача на покази свідка [PERSON], на фотознімки журналу, який мав неповні відомості, не спростовують даний факт, а навпаки лише підтверджують. Посилання позивача на те, що журнал знаходився не на місці і був недоступний, спросовуються показами свідка [PERSON], котра у суді пояснила, що вона особисто вела записи у журналі належним чином і об`єктивно мала таку можливість, тому до неї стягнення не застосовано; показами свідка [PERSON]; довідкою про результати службового розслідування (л.с.43-45). Згідно ст. 149 КзпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Наказ № 33-ос від 13.07.2015 року про звільнення позивача на думку суду підлягає скасуванню, оскільки п. 3 ст. 40 КзпПУ надає право власникові розірвати з працівником трудовий договір з підстав систематичного невиконання обовязків, тобто при наявності не менше ніж двох не знятих дисциплінарних стягнень, застосованих до працівника впродовж року. Крім того, суд враховує, що при застосуванні стягнення у вигляді звільнення з роботи працедавцем не вказано які саме дії працівника стали приводом для застосування такого виду стягнення, не встановлено вини у діях працівника. Так за фактом подій у Центрі від 09.07.2015 року позивач надав доповідну записку, як у записці, так і під час судового розгляду позивач пояснив, що присутність у приміщенні Центру сторонньої особи, а саме, чоловіка медичної сестри Дуднік, сталась без його відома і як тільки йому про це стало відомо, він вжив усіх заходів, шоб ці особа залишила заклад. Ці обставини також підтверджуються письмовим поясненням самої Дуднік (л.с.67-68), котра зазначає, що через поведінку вихованок закладу у той вечір неодноразово телефонувала до міліції, працівники міліції виїжджали на місце, побоюючись за свою безпеку вона з власної волі впустила до приміщення Центру свого чоловіка, відвела його до ігрової кімнати, а черговому з режиму [PERSON] нічого про це не сказала, та коли він виявив її чоловіка, то вимагав щоб той пішов, і її чоловік залишив заклад. Таким чином працедавцем об`єктивно не встановлено доказів вини позивача у тому, що стороння особа перебувала у приміщенні Центру, не враховано усіх обставин, котрі стали передумовою даного порушення Правил трудового розпорядку, ступеню тяжкості та заподіяної шкоди, тобто фактичних наслідків такого перебування. Посадова інструкція позивача чи інші розпорядчі акти не містить конкретизації його дій щодо запобігання присутності у закладі сторонніх осіб ( чи зберігає виключно черговий з режиму ключі від Центру у себе, де облаштовано його робоче місце, яким чином він повинен не допустити сторонніх). Виходячи з викладеного, наказ № 33-ос від 13.07.2015 року про звільнення позивача суд вважає необхідним скасувати та, враховуючи вимоги ст. 235 КзпП України, вважає за необхідне поновити [PERSON] на роботі на посаді чергового з режиму Комунального закладу Центр соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Дніпродзержинської міської ради. У звязку з задоволенням позовних вимог у частині поновлення на роботі, також підлягають частковому (по день ухвалення рішення суду) задоволенню позовні вимоги стосовно стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу згідно ст. 235 КзпП України, яка становить: середньоденна заробітна плата позивача згідно довідки, виданої відповідачем згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, на час звільнення складала 148 грн. 45 коп. (л.с. 115), час вимушеного прогулу становить 198 робочих днів ( з 14.07.2015 р. по 21.04.2016 р., включно), що в грошовому вираженні становить 198 х 148, 45= 29393 грн. 10 коп. Стягнення середнього заробітку по день набрання рішенням суду законної сили, як того просить позивач, не відповідає вимогам закону, оскільки стягнення здійснюється у твердій грошовій сумі, а дата набрання рішенням законної сили не є передбачуваною або чітко встановленою на день ухвалення такого рішення. Відповідно ч. 1 ст. 116 Кодексу [PERSON] про працю України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Ст. 2 [PERSON] України "Про оплату праці" до заробітної плати відносить і премії, заохочувальні та компенсаційні виплати. Індексація, невиплачена позивачеві, є складовою частиною заробітної плати. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу [PERSON] про працю України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права; згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Визначаючи порядок стягнення, суд застосовує положення ст. 34 [PERSON] України "Про оплату праці", Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати", Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день набрання рішенням суду законної сили, суд вважає такими, що підлягають задоволенню частково - по день ухвалення рішення суду, оскільки ст. 117 КзпП України встановлено відповідальність працедавця за затримку розрахунку при звільненні, працівники мають право на отримання компенсації за затримку виплати зарплати за [PERSON] України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати. Відповідачем у суді не доведено відсутності вини у затримці розрахунку з позивачем, доводи щодо відсутності коштів або фінансування не є підставою для відмови у позові; доказів виплати позивачеві суми індексації за період з 01.01.2014 року по 13.07.2015 року у суді не надано, розрахунок індексації та компенсації за затримку у її виплаті у судовому засіданні відповідачем не наведено і не оспорено. За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду і може мати місце при наявності спірної суми. Враховуючи задоволення у повному обсязі вимог позивача щодо стягнення суми невиплаченої індексації, відсутність між сторонами спору щодо невиплаченої позивачу суми, суд не знаходить підстав для застосування передбаченого ст. 117 КЗпП України принципу співмірності відшкодування працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином відповідач повинен виплатити позивачеві компенсацію затримки розрахунку за кожний місяць вимушеного прогулу - з 14.07.2015 року по день ухвалення рішення суду, так як розрахунок станом на день ухвалення рішення не настав; час затримки розрахунку становить 198 робочих днів ( з 14.07.2015 р. по 21.04.2016 р., включно), що в грошовому вираженні становить 198 х 148, 45= 29393 грн. 10 коп., що відповідає розрахунку компенсації, наведеному позивачем. Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, суд враховуючи вимоги ст. 237-1 КзпП України, ст. 23 ЦК України, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з вимог справедливості та розумності, з урахуванням ступіню порушення життєвих стосунків та повсякденного устрою життя, стану здоровя позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. Згідно ст. 367 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі, а також в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial