Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому зазначив, що з 1994 року до жовтня 2012 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] Від шлюбу мають двох дітей, які на момент звернення до суду вже є повнолітніми та продовжують навчання в учбових закладах. В період шлюбу ними було придбане нерухоме майно: жилий будинок з надвірними побудовами № [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18.7.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-2532, зареєстрованим в Волноваському БТІ 18.07.2000 року за № 1051. Після розлучення вони з відповідачкою обміняли жилий будинок на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Угоди були оформлені нотаріально як договори купівлі-продажу: спочатку [PERSON] продав [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Він уклав договір купівлі-продажу з відповідачем [PERSON] 13 грудня 2012 року, за яким продав [PERSON] жилий будинок з надвірними побудовами № [ADDRESS]. Хоча насправді відбулася міна зазначених об»єктів нерухомості. За усною домовленістю з колишньою дружиною квартира була зареєстрована на неї одну. Належну йому ? частину квартири , як долі в спільному майні подружжя, він залишив дітям. Однак в 2013 року та в 2014 році його доньки звернулися до суду з позовами про стягнення з нього аліментів на навчання. В березні 2015 року він звернувся до суду з цивільним позовом про поділ спільного майна подружжя, залишений судом за його заявою без розгляду. В даному позові він просить суд визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 27 листопада 2012 року; визнати удаваним договір купівлі-продажу будинку № [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 грудня 2012 року; визнати дійсним договір міни жилого будинку № [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , укладений 13 грудня 2012 року між [PERSON] , [PERSON], з одного боку, та [PERSON] і [PERSON], з другого боку; визнати [PERSON] , [PERSON], [PERSON] і [PERSON] учасниками договору міни; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати будинок № [ADDRESS] спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], поділити майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя: визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за кожним, стягнути з відповідача - [PERSON] на користь позивача - [PERSON] судовий збір - 487 гривень 20 копійок. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, на їхньому задоволенні наполягав. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що всі учасники угод не заперечують, що насправді було укладено договір міни, за усною домовленістю його довіритель обіцяв не претендувати на належну йому частину квартири в обмін на незвернення доньок до суду за аліментами, однак відповідачка порушила домовленість, тому просить визнати угоди купівлі-продажу удаваними, дійсною - угоду міни від 13 грудня 2012 року, поділити спільне майно подружжя, визнати за позивачем право власності на ? частину квартири. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково. Не заперечувала, що , дійсно, вони з позивачем [PERSON] розлучилися в жовтні 2012 року. В період шлюбу придбали жилий будинок № [ADDRESS]. Після розлучення за попередньою домовленістю з подружжям [PERSON] фактично обміняли належний їм будинок на квартиру [ADDRESS], нотаріально оформили дві угоди купівлі-продажу: спочатку [PERSON] продав [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. А позивач уклав договір купівлі-продажу з відповідачем [PERSON] 13 грудня 2012 року, за яким продав [PERSON] жилий будинок з надвірними побудовами № [ADDRESS]. За домовленістю з [PERSON] квартиру вона зареєструвала лише на себе. Усно домовлялися з колишнім чоловіком, що він не буде претендувати на 1/2 частину квартири та буде допомагати їхнім донькам, які продовжують навчання. Оскільки [PERSON] не виконав обіцянку та не допомагав донькам матеріально, доньки звернулися до Волноваського райсуду з позовами про стягнення з [PERSON] аліментів в зв"язку з продовженням навчання. Не заперечувала право власності [PERSON] на 1/2 частину спірної квартири. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували, підтвердили, що фактично уклали угоду міни належної їм квартири за адресою: [ADDRESS] на жилий будинок з надвірними побудовами № [ADDRESS], що був зареєстрований на праві власності за [PERSON] Суд, вислухавши показання учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З договору купівлі-продажу квартири від 27 листопада 2012 року судом встановлено, що відповідач [PERSON] продав, а відповідачка [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], договір посвідчений приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Яценком О.М. за реєстровим № 1743. З витягу про державну реєстрацію прав Волноваського БТІ судом встановлено, що право власності на зазначену квартиру [PERSON] зареєструвала 13.12.2012 року. З договору купівлі-продажу жилого будинку від 13 грудня 2012 року судом встановлено, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив жилий будинок № [ADDRESS], договір посвідчений приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Яценком О.М. за реєстровим № 1813. З витягу про державну реєстрацію прав КП "Волноваське БТІ" судом встановлено, що право власності на зазначений жилий будинок зареєстроване за [PERSON] 14.12.2012 року. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із вимогами ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружися, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. На підставі ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право колишнього подружжя на частку у спільному сумісному майні зберігається незалежно від припинення шлюбу (ст. 68 СК України). У випадку порушення цього права особа має право на його захист. До таких вимог позовна давність застосовується у три роки, вона обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст. ст. 20, 72 СК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.15, 19 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до п. 37 Постанови №5 від 07.02.2014 р. Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав", з урахуванням положень частини першої ст. 15 та ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі ст. 392 ЦК України, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Відповідно до абз. 1 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Правові наслідки удаваного правочину передбачені ч.2 ст. 235 ЦК України, яка передбачає, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Тобто норма ч.2 ст. 235 ЦК України, яка регламентує правові наслідки удаваного правочину є спеціальною нормою по відношенню до норми ст. 216 ЦК України. В судовому засіданні всі учасники не заперечували того, що фактично вони уклали договір міни 13 грудня 2012 року. Таким чином, судом встановлено , що укладені 27 листопада 2012 року та 13 грудня 2012 року договори купівлі-продажу квартири та жилого будинку у приватного нотаріуса Яценка О.М. приховували насправді укладений між [PERSON] та [PERSON], з одного боку , та [PERSON] та [PERSON] , з другого боку, фактичний договір міни. Оспорювані правочини укладалися в письмовій формі та були нотаріально посвідчені, як договори купівлі-продажу і тому для визнання даних договорів удаваними та визнання дійсним договору міни перешкод щодо форми договору та дійсного волевиявлення сторін, немає. Виходячи з наведеного суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю: визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 27 листопада 2012 року; визнати удаваним договір купівлі-продажу будинку № [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 грудня 2012 року; визнає дійсним договір міни жилого будинку № [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] , укладений 13 грудня 2012 року між [PERSON] , [PERSON], з одного боку, та [PERSON] і [PERSON], з другого боку; визнати [PERSON] , [PERSON], [PERSON] і [PERSON] учасниками договору міни; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати будинок № [ADDRESS] спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Суд вважає за необхідне поділити майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, наступним чином: визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за кожним, а також стягнути з відповідача - [PERSON] на користь позивача - [PERSON] судовий збір - 487 гривень 20 копійок.

Outcome: approved