Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивач в особі Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON]. про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.11.2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 10000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. ЗАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 10000,00 грн.. В порушення умов кредитного договору а також ст.ст. 509, 526, 527, 530, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 31.10.2013 року має заборгованість в розмірі - 21152,68 грн., яка складається з наступного: 7165,84 грн. - заборгованість за кредитом; 12022,62 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 480,76 грн. -заборгованість по комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 983,46 грн. - штраф (процентна складова). В зв'язку з цим позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.11.2007 року у розмірі 21152,68 грн. та стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 243,60 грн.. Представники позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 21152,68 грн. та сплачену суму судового збору. Пояснень з приводу нарахування різних сум комісій, а також невідповідності сум зазначених в пам'ятці клієнту та наданих суду умов та правил надання банківських послуг, та не надання відповідей на звернення позивача надати не змогли. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували. Представник відповідача вважає, що мають бути враховані та застосовані положення законодавства щодо строку позовної давності, про що вони просять в своїй заяві. Відповідач стверджує що позивачем до суду не надано доказів, які б підтверджували факт не виконання нею умов договору, оскільки вона не одноразово зверталась до відділення банку з приводу неможливості внесення коштів на рахунок, також просила роз'яснити розмір заборгованості з листопада 2009 року, посилаючись на банківську таємницю. Вважає, що банком штучно утворено заборгованість за її кредитом, у зв'язку з чим нарахована пеня та відсотки на заборгованість, потім самовільно списані дані кошти з її пенсійної картки, тобто жодної заборгованості перед банком у неї немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що поданий позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 19.11.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.9-12). Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Пунктом 4 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. При цьому і загальна норма права (пункт 1 статті 1047 та стаття 1055 ЦК) і спеціальна (пункт 4 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів") встановлюють письмову форму кредитного договору, як імперативну. Відповідно до ч. 2 ст. 259 ЦК України, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, аналізуючи зазначені норми законодавства, можна дійти висновку, що оскільки кредитний договір є двостороннім правочином він має бути підписаний двома сторонами. Відповідно до ч. 4. ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Таким чином, договір в цілому або будь-яка його частина повинні бути підписані споживачем. Закон зобов'язує доводити не факт ознайомлення споживача з умовами договору й прийняття їх, а факт передання споживачеві оригіналу договору у письмовій формі. Оригінали будь-яких додатків, додаткових умов чи правил, на які містяться посилання у тексті договору також мають бути надані споживачеві у письмовій формі в оригіналі. Позивачем не надано доказів, що саме умови, які надані, як додаток до позовної заяви були вручені позивачу, оскільки ці умови не містять ні дати, ні номера, позивачем не надано суду умов про надання споживчого кредиту, які б були підписані відповідачем, або на яких є підпис відповідача про ознайомлення його з даними умовами як сторони договору, або ж докази про існування лише одного варіанту вказаних умов, враховуючи, що сам позивач нараховував комісію у сумі, яка не відповідає розміру вказаному в умовах долучених до матеріалів справи та в пам'ятці (довідці) наданій клієнтові та наявної в матеріалах справи (а.с.85), а отже посилання на те, що між сторонами підписано договір про збільшення позовної давності не відповідає дійсності. Більше того, сам представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити природу нарахування комісії за наданим ним суду розрахунком заборгованості, отже суд вважає вимоги позивача в частині нарахування комісії не обґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому такими, що не підлягає задоволенню. Відповідно до наданого позивачем розрахунку у відповідача виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом - 7165,84 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 12022,62 грн., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн., штрафу (процентної складової) - 983,46 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. На відміну від загальної норми цивільного законодавства, що регулює застосування наслідків спливу позовної давності (пункти 3 та 4 статті 267 ЦК), Законом України "Про захист прав споживачів", встановлено спеціальний порядок застосування давності у споживчих правовідносинах, передбачений частиною 7 пункту 11 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", за яким, суд застосовує позовну давність без заяви сторони у спорі. Наведене також стосується спеціальної позовної давності в один рік, встановленої частиною 1 пункту 2 статті 258 ЦК, що застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором належить відмовити, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до положень ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed