Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк" 17 лютого 2015 року звернулося в суд із позовом, яким просить стягнути із [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №R53700206597В від 02.03.2012 року у розмірі - 87 959,02 грн., з них: борг за кредитом - 67 207,45 грн., борг за процентами- 10 298,54 грн., пеня, нарахована у зв"язку з несвоєчасною сплатою процентів, кредиту - 10 453,03 грн., та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача, через канцелярію суду, надав заяву щодо розгляду справи у його відсутності, вимоги підтримав (а.с.167-168). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належно, заяв на відкладення з поважних причин на день винесення рішення не подавав (а.с. 165). Вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Так з"ясовано, що 02.03.2012 року між Банком та [PERSON] укладено кредитний договір №R53700206597В, відповідно якого позичальнику надано кредит в сумі 100 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування в розмірі 31,00 % річних, кінцевим строком погашення заборгованості до 02.03.2016 року. Згідно умов кредитного договору, Кредитор прийняв на себе зобов'язання, за умови належного виконання позичальником взятих на себе зобов"язань за цим договором, надати позичальнику кредит у порядку і на умовах, встановлених договором ( п.5.1.1 Кредитного договору ). Позичальник, в свою чергу, прийняв на себе зобов'язання, сплатити комісійну винагороду, повернути Банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом у повному обсязі, виконувати інші зобов'язання в порядку та в строки, встановлені договором ( п. 5.3.1 Кредитного договору ). У відповідності із п. 4.6. Кредитного договору повернення кредиту та процентів за кредитом повинно здійснюватися щомісячно згідно з графіком . Відповідно до п.7.1 цього договору, у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та /або сплати процентів за користування та / або інших платежів згідно з умовами Кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов'язань за кожен день прострочки. За умовами п.5.2.2 Кредитного договору Банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення або у інші строки, передбачені умовами цього договору. Надання кредитних коштів проводилося згідно умов п.3.9. Кредитного договору шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника [NUMBER]. Судом встановлено, що позичальник , отримавши кредитні кошти, свої зобов'язання перед банком виконував неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 27.08.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 87 959,02 грн., з яких, відповідно до наданих розрахунків (а.с. 14-16):-борг за кредитом - 67 207,45 грн.; - борг за процентами- 10 298,54 грн., пеня, нарахована у зв"язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення платежу - 10 453,03 грн. Надані банком розрахунки боргу належним чином завірені директором відділення ПАТ «ВТБ Банк» та начальником відділу супроводження банківських операцій цього відділення і не викликають сумніву в своїй достовірності, не спростовані відповідачем , а тому суд бере їх до уваги, як належні і допустимі доказами у справі. З матеріалів справи також з»ясовано, що у зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань, банк скерував позичальнику лист- вимогу № 6968/1-2 32 від 25.09.2014 року з попередженням про необхідність погашення кредиту і процентів за його користування, та повідомленням, що у противному випадку банк використає своє право та заявить про зміну термінів повернення кредиту і процентів за користування коштами , яку [PERSON] отримав ( а.с. 17-18). У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Положеннями ст.546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочки виконання. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Посилання відповідача на те, що даний спір підлягає розгляду третейським судом, а тому позов ПАТ «ВТБ Банк» слід залишити без розгляду, є безпідставним. За умовами п.8.1 кредитного договору R53700206597В сторони уклали третейську угоду, відповідно до якої передбачили, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому третейському суду при Асоціації українських банків. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Аналогічне роз'яснення міститься в п.3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів. Таким чином, ПАТ «ВТБ Банк», безпосередньо звернувшись до суду щодо захисту своїх прав та інтересів, які випливають з кредитного договору, скористався своїм правом на судовий захист з боку держави, а тому у суду не має правових підстав для залишення позову без розгляду у зв'язку із наявністю в кредитному договорі третейського застереження. Враховуючи встановлені судом фактичні обставин справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача , який є боржником за кредитним договором R53700206597В на користь ПАТ «ВТБ Банк» борг в розмірі 87 959,02 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 879,59 грн. - судового збору.

Outcome: approved