Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

В жовтні 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач), у якому зазначив, що 12.11.2013 між ними укладено договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 7000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач умов договору належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 12.10.2016 утворилася заборгованість у розмірі 13058,68 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача. Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 13.02.2017 вказаний позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк"" заборгованість у розмірі 11960 грн. 65 коп. та судовий збір у сумі 1262 грн. 13 коп. 24.05.2018 [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду м.Житомира із заявою про перегляд заочного рішення від 13.02.2017. Ухвалою від 20.06.2018 вказану вище заяву задоволено, заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду у загальному порядку. Ухвалою від 19.11.2018 за клопотанням представника відповідача зупинено провадження у справі. Ухвалою від 27.02.2019 провадження у справі поновлено. 19.12.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що відповідач ні 12.11.2013, ні в будь-який день іншого року не укладала кредитного договору з позивачем і кредиту в розмірі 7000 грн. не отримувала; кредитний договір є нікчемним, анкету-заяву від 12.11.2013, додану до договору, не можна вважати укладеним кредитним договором або складовою частиною кредитного договору, оскільки від імені банку вона підписана невідомою особою - [PERSON] , проте неможливо встановити, хто вона така - чи є працівницею банку, яку посаду обіймала та чи мала повноваження на укладення договорів. Крім того, вказана анкета-заява не містить відміток про обрання заявником однієї чи декількох із запропонованих карток та кредитного ліміту. Також вважає виконаний банком розрахунок заборгованості неналежним доказом, який є лише аналітичним документом банку та ніяким чином не підтверджує наявність заборгованості. Зазначає, що додані до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг у Приватбанку» і «Тарифи Банку» не містять дати їх складання та підпису відповідача, а також доказів того, що вони були доведені до відома відповідачки та зрозумілі нею, тощо. 13.04.2020 від представника позивача надійшла відповідь на Відзив, в якій він повністю не погодився з доводами представника відповідача та зазначив, що правочин є укладеним, відповідач виявила бажання отримати кредитну картку, у зв`язку з чим надала працівникові банку достовірну інформацію про себе та особистим підписом засвідчила свою згоду. Крім того, відповідач користувалася грошима та частково сплачувала заборгованість за договором, тобто, вона досягла мети договору - отримала кредитні кошти та розпоряджалася ними, а також деякий час виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про її обізнаність та прийняття умов договору. Зазначив, що доводи відповідача про те, що договір нею не укладався і не підписувався можуть бути підставою для визнання договору недійсним, проте із такими позовними вимогами відповідач до суду не зверталася. 28.10.2020 представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь АТ КБ «ПриватБанк» на відзив. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його повному задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні наполягав на тому, що відповідач 12.11.2013 не укладала кредитного договору і кредиту в розмірі 7000 грн. не отримувала, а в цей день отримала зарплатну карту - «Картка для виплат» № [NUMBER] , «Debit», з кінцевим строком дії картки 08/17. Окрім викладеного раніше, послався на існуючу судову практику з розгляду подібних спорів та просив повністю відмовити у задоволенні позову. Суд заслухав доводи сторін, дослідив матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 12.11.2013 [PERSON] звернулася з письмовою заявою б/н до ПАТ КБ "ПриватБанк" про надання їй кредиту, відповідно до якої відповідач отримала кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З оглянутих матеріалів, наданих позивачем, вбачається, що відповідач, починаючи з 12.11.2013, користувалася кредитними коштами, а також частково сплачувала заборгованість за договором, про що свідчить виписка з банківського рахунку. Враховуючи викладене, суд критично ставиться до доводів представника відповідача стосовно неукладення договору і неотримання кредитних коштів відповідачем та вважає доведеним факт отримання кредитної картки із встановленим кредитним лімітом в 7000 грн., оскільки проведення платіжних операцій без наявності картки неможливе, а тому, як наслідок, вважає доведеним факт укладення кредитного договору 12.11.2013. Отже, у судовому засіданні встановлено, що між Банком та Відповідачем виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора у цьому зобов`язанні отримати кредитні кошти та сплату процентів за його користування. Відповідно ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Обгрунтовуючи позов позивач зазначає, що [PERSON] не виконала взяті на себе кредитні зобов`язання й не погашала в повному обсязі кредит та щомісячні проценти за наданим кредитом, внаслідок чого станом на 12.10.2016 утворилась заборгованість у розмірі 13058,68 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 6547,53 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 5013,12 грн., заборгованості за пенею та комісією 400,00 грн., а також штрафних санкцій: 500,00 грн. - штрафу (фіксована частина), 598,03 грн. - штрафу (процентна складова). Проте, з такими доводами суд не погоджується в повній мірі, з огляду на наступне. Позивач в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», Умови та правила надання банківських послуг, довідкою про внесення змін в тарифи по карткам «Універсальна». Зазначеними документами визначаються: пільговий період користування коштами, процентна ставка; права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку; відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування тощо. Однак, Умови та правила надання банківських послуг і довідка не засвідченні належним чином та не містять підпису боржника, не містять будь-яких доказів, які б вказували на ознайомлення Відповідача із саме цими за змістом документами, а тому не можуть вважатися належним та допустимим доказом. До правовідносин, які виникли між сторонами, неможливо застосувати положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без наявності доказів про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг на час підписання анкети-заяви, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року за № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03липня 2019 року у справі № 342/180/17, який суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи, з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, відсутні підстави вважати, що під час укладення договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк. З досліджених матеріалів справи вбачається, що підпис споживача [PERSON] під Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами обслуговування кредитних карт відсутній, її представник наполягав на тому, що з цими документами відповідач не ознайомлена, банком зворотнє не доведено, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12.11.2013 шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовну вимогу в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом 6547,53 грн. такою, що підлягає до задоволення, оскільки із банківської виписки вбачається, що [PERSON] певний час, починаючи з 12.11.2013, користувалася кредитними коштами, розраховуючись карткою за покупки та послуги, знімаючи з картки готівку тощо, а також здійснювала поповнення картки (а.с. 177-180). При цьому суд вважає, що вимоги в частині заборгованості по процентам за користування кредитом 5013,12 грн., заборгованості за пенею та комісією 400,00 грн., стягнення штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 598,03 грн. не підлягають до задоволення за безпідставністю, тому приходить до висновку про часткове задоволення прозовних вимог.

Outcome: partial