Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовною заявою про визнання майна спільним сумісним майном подружжя , визнання недійсним свідоцтва про право власності та розподіл спільного сумісного майна подружжя . В своїй заяві позивачка зазначала, що 07 жовтня 1998 року в м.Лубни між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, після укладення якого вони проживали в м. Києві, де працювали і отримували заробітну плату. Весною 2005 року вони переїхали на постійне проживання в м.Лубни, де вирішили побудувати мийку для автотранспорту, за рахунок коштів, зароблених за час проживання в шлюбі. Відповідач звернувся до міської ради з проханням виділити земельну ділянку під автомийку, й в подальшому на цій ділянці вони з початку літа 2005 року почали будівництво, яке вели своїми силами, своїми засобами та за свої кошти. Зазначене будівництво було закінчено восени 2005 року, і згідно рішення №274 від 26 жовтня 2005 року був затверджений акт державної технічної комісії про прийняття закінченої будівництвом мийки автотранспорту. Вказане майно в той час не було зареєстровано у відповідних органах БТІ, що підтверджується рішенням Лубенського міськрайонного суду від 18 липня 2008 року. Як зазначає позивачка, 02 серпня 2011 року відповідач [PERSON] отримав у виконавчому комітеті Лубенської міської ради свідоцтво про право власності № САЕ 448103, яке 08 серпня того ж року зареєстрував в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. При цьому відповідачами були порушені норми матеріального права, оскільки в зазначеному майні частки обох з подружжя мають бути рівними, що в свою чергу дає їй право звертатись до суду про визнання її права власності на 1/2 частину цього майна, та з проханням про визнання недійсним свідоцтва про право власності. Прохала на підставі ст.182, 203, 215 ЦК України, ст. 60, 61, 69, 70 СК України, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (Т.2 а.с.129) : визнати нежитлову будівлю "А1" мийки автотранспорту по [ADDRESS] площею 135 кв.м., що становить 4/5 частини (вартістю) від загального об"єкту мийки спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво №САЕ 448103 від 02 серпня 2011 року, видане на ім'я [PERSON] з часткою власності 1/1 ; розділити спільне сумісне майно подружжя, виділивши : [PERSON] нежитлову будівлю "А1" мийки автотранспорту по [ADDRESS] площею 135 кв.м., що становить 4/5 частини від загального об"єкту мийки; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 251445 грн. в рахунок компенсації 2/5 частини мийки автотранспорту, як її частки у спільній сумісній власності подружжя . В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] та [PERSON] вищевказані позовні вимоги підтримали в повному обсязі, на їх задоволенні наполягали. Додатково пояснили, що [PERSON] обманом не надав виконавчому комітету всю інформацію про осіб, які будували автомийку як єдиний майновий комплекс, тому таке свідоцтво як правочин має бути визнане недійсним на підставі вимог ст.230, 203 ч.1 та 215 ч.1 Цивільного кодексу України. Крім того, наполягали на застосуванні до спірних правовідносин Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року та на відсутності підстав для застосування позовної давності. Представник виконавчого комітету Лубенської міської ради Євтушевський М.О. в частині визнання права власності покладається на думку суду, в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності заперечує. Вважає, що при видачі свідоцтва про право власності на ім'я [PERSON] були дотримані всі діючі норми законодавства, від заявника отримані всі необхідні та належні документи, тому виконавчий комітет при цьому діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив в задоволенні позовних вимог відмовити за їх необґрунтованістю та безпідставністю. Крім того, подав письмову заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності . Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали, докази справи, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступних підстав . В ході судового розгляду даної справи встановлено та підтверджено її матеріалами, що 07 листопада 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво (Т.1 а.с.6). В подальшому, цей шлюб було розірвано 15 травня 2006 року, про що видано відповідне свідоцтво (Т.1 а.с.7). З 18 квітня 2005 року [PERSON] зареєстрований як фізична особа - підприємець, про що йому було видано свідоцтво (Т.1 а.с.33 - 34). 21 квітня 2005 року [PERSON] зареєстрований як платник податків (Т.1 а.с.51), а 25 квітня того ж року приватний підприємець [PERSON] зареєстрований як платник страхових внесків (Т.1 а.с.50). З наданих відповідачем документів (Т.1 а.с.39 - 42, 52) також вбачається, що з 2006 року він є платником єдиного податку, із зазначеним видом господарської діяльності - надання послуг по мийці автомобілів. 29 березня 2005 року приватному підприємцю [PERSON], відповідачу по справі ,було видано висновок (технічні умови) Державного пожежного нагляду Лубенського району по вибору земельної ділянки під будівництво (Т.1 а.с.54), і 02 червня 2005 року між ним та Лубенською міською радою було укладено письмовий договір оренди землі (Т.1 а.с.35 - 36), згідно умов якого [PERSON] в строкове платне користування було передано земельну ділянку несільськогосподарського призначення за цільовим використанням - землі комерційного використання, площею 0,1470 га. Згідно п.5 договору земельна ділянка була передана в оренду з метою комерційної діяльності. 21 вересня 2010 року цей договір було переукладено на тих же умовах (Т.1 а.с.37 - 38), з розміщеною на ній приміщенням автомийки. 31 жовтня 2005 року приватному підприємцю [PERSON] було видано Акт №03/09-234 на допуск в експлуатацію електроустановки мийки автотранспорту (Т.1 а.с.55). 16 грудня 2005 року [PERSON] як СПД ФО уклав письмовий договір №490 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до комунальної каналізації (Т.1 а.с.43 - 45). З висновку державної екологічної експертизи №04-08/2554 від 02 вересня 2005 року (Т.1 а.с.46 - 48) вбачається, що замовником проведення екологічної експертизи робочого проекту "Мийка автотранспорту по [ADDRESS]" є приватний підприємець [PERSON] 11 травня 2005 року між Лубенською філією ВАТ "Полтаваобленерго" та приватним підприємцем [PERSON] було укладено письмовий договір про умови підготовки та видачі технічних умов приєднання нових чи реконструйованих елекстроустановок замовника та погодження проектної документації (Т.1 а.с.49). 17 січня 2006 року між ППФ "Лубникомунтранс" та приватним підприємцем [PERSON] було укладено письмовий договір №4 про збір, прийом та складування твердих відходів і промислових відходів та відходів виробництва на міському звалищі (Т.1 а.с.53). 07 вересня 2009 року приватному підприємцю [PERSON] було винесено припис Лубенським міжрайонним прокурором з приводу несплати коштів на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста в зв'язку з укладенням відповідного договору. 23 лютого 2006 року [PERSON] звернулась до Лубенського міськрайонного суду з позовною заявою , в якій прохала визнати за нею право власності на 1/2 частину будівлі мийки для автотранспорту, яка розташована в [ADDRESS], а також на 1/2 частину рухомого майна (обладнання), яке знаходиться в приміщенні мийки для автотранспорту, та визначити порядок користування вказаним майном. Рішенням від 18 липня 2008 року (Т.1 а.с.11-12) Лубенський міськрайонний суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовив за безпідставністю та необґрунтованістю. При цьому суд зазначив, що [PERSON] та [PERSON] спільно вирішили будувати приміщення автомийки для автотранспорту, саме будівництво завершили восени 2005 року, згідно затвердженого акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва в експлуатацію. Суд також прийшов до висновку про те, що в установленому законом порядку сторони не набули права власності на нежитлову будівлю автомийки по [ADDRESS], тому задоволенню позовні вимоги в частині визнання права власності в певних частинах на вказану автомийку не підлягають. Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2008 року (Т.1 а.с.80-81) зазначене рішення Лубенського міськрайонного суду залишено без змін, а апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] без задоволення. Ухвалою Верховного Суду України від 12 березня 2009 року (Т.1 а.с.89 - 90) вказані судові рішення залишені без змін. 02 серпня 2011 року виконавчим комітетом Лубенської міської ради на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво (Т.1 а.с.90) серії САЕ №448103 про право власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради №189 від 27 липня 2011 року за [PERSON] визнано право власності на нежитлові будівлі А-1 та Б-1 (мийки автотранспорту). З витягу про державну реєстрацію прав №30882757 від 08 серпня 21011 року (Т.1 а.с.91) вбачається, що вказане нерухоме майно було зареєстроване за [PERSON] лише 08 серпня 2011 року, тобто через п'ять років з дня розірвання шлюбу між сторонами. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Порядок, підстави та умови набуття права власності на майно, зокрема на нерухоме майно, визначено нормами ЦК України. Так, у відповідності до вимог ст.331 ч.2 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Ст.182 ЦК України також визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, прав власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК України), відтак статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що за час зареєстрованого шлюбу ні [PERSON], ні [PERSON] не стали власниками об'єкта нерухомості - приміщень мийки автотранспорту по [ADDRESS], оскільки зазначене майно за ними зареєстроване не було, що повністю відповідає висновкам Лубенського міськрайонного суду, покладеним в основу рішення від 18 липня 2008 року. З вимогами про визнання права власності на певну частину будівельних матеріалів, робіт чи обладнання згідно ст.331 ч.3 ЦК України позивачка не зверталась. Крім того, суд враховує вимоги п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", згідно яких та відповідно до положень ст.57, 61 Сімейного кодексу України майно фізичної особи - приватного підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. З наведених вище письмових доказів вбачається, що приміщення мийки автотранспорту, починаючи з етапу отримання земельної ділянки під забудову, самого будівництва та подальшого її використання будувалось та експлуатується відповідачем саме як суб'єктом господарювання - приватним підприємцем. Позивачка [PERSON] з вимогами про стягнення частки доходів від здійснення [PERSON] як приватним підприємцем господарської діяльності не зверталась. Суд критично оцінює посилання позивачки та її представників на рішення Конституційного Суду України №17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року, оскільки з нього вбачається, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Предметом спору між [PERSON] та [PERSON] є майно приватного підприємця, а не статутний капітал та майно приватного підприємства, адже вони не є тотожними поняттями в розумінні положень ст.55 ч.2 Господарського кодексу України. З приводу оспорювання свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Лубенської міської ради, суд приходить до наступного. В розумінні вимог ст.10 ч.3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позовні вимоги позивачки, як і письмові та усні пояснення її представників, не містять правових підстав для визнання недійсним зазначеного свідоцтва. Не зазначено жодного нормативного документа, положення чи вимоги якого були б порушені виконавчим комітетом Лубенської міської ради. Натомість позивачка ставить питання про визнання вказаного свідоцтва без врахування, що воно видано на підставі та на виконання рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради №189 від 27 липня 2011 року, про що зазначено в самому свідоцтві (Т.1 а.с.90). Вимоги про визнання нечинним чи скасування зазначеного рішення виконавчого комітету позивачка не заявляла. Крім того, як правові підстави для визнання свідоцтва недійсним позивачка та її представники зазначали порушення відповідачем [PERSON] вимог ст.ст.203, 215, 229 та 230 Цивільного кодексу України. Проте зазначеними нормами права врегульовано підстави та порядок визнання недійсними правочинів. Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, встановлених ст. 376 ЦК України (самочинне будівництво) та ст.392 ЦК України - в разі, якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який посвідчує право власності. У інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст. 328 ч.1 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає і державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації права власності на об'єкти визначало на той час чинне Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (далі - Тимчасове положення), затверджене наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 р. за № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року за № 1692/5). Пунктом 8.1. Тимчасового положення визначено, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування - фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектної документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За таких обставин суд приходить до висновку, що свідоцтво, видане органом місцевого самоврядування на виконання своїх функціональних зобов'язань не є правочином в розумінні вимог ст.202 Цивільного кодексу України, а тому до нього не можуть застосовуватись положення ст.203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed