Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Позивач звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із вищевказаним позовом з подальшим його уточненням, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України, Управління Державної пенітенціарної служби в Рівненській області, Рівненського слідчого ізолятора Управління державної пенітенціарної служби України в Рівненській області, Рівненської міської ради з приводу невиконання Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного, затвердженої рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року №2655, в частині передачі гуртожитку, що по [ADDRESS] та зобов"язати Державну пенітенціарну службу України, Управління державної пенітенціарної служби в Рівненській області та Рівненський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України в Рівненській області передати, а Рівненську міську раду прийняти у власність територіальної громади міста Рівного гуртожиток, що по [ADDRESS]. Стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона на законних підставах поселилася та зареєстрована в квартирі [ADDRESS]. Квартира у вказаному будинку надана в користування для неї та її сім"ї Рівненським слідчим ізолятором на підставі ордеру на жилу площу в гуртожитку установи. Будинок гуртожитку [ADDRESS], є об"єктом державної власності та перебуває в управлінні Рівненського слідчого ізолятора Управління державної пенітенціарної служби України в Рівненській області. 10 липня 2009 року рішенням Рівненської міської ради за №2655 затверджено Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного. Зазначена програма була розроблена для забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія Закону України "Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків". Метою програми було прийняття протягом 2009-2011 років у власність територіальної громади міста Рівного гуртожитків, які є об"єктами права державної власності. Програмою передбачалося здійснити передачу гуртожитків, що є об"єктами права державної власності, протягом 3-х років. Зокрема, в Додатку №7 до рішення Рівненської міської ради від 10.07.2009р. № 2655 передбачено, що гуртожиток по [ADDRESS] мав бути переданий в комунальну власність міста в 2010 року. Контроль за виконанням цього рішення було доручено створеним Рівненською міською радою постійній комісії з питань міського господарства, екології, транспорту і зв"язку; постійній комісії з питань бюджету, фінансів та управління комунальною власністю і секретарю міської ради, а організацію його виконання - заступнику міського голови та начальнику Управління житлово-комунального господарства. Проте, всупереч зазначеному, гуртожиток [ADDRESS], у визначені строки у власність територіальної громади міста Рівного не передано. Стосовно можливості приватизації житлової площі вона зверталася до Рівненського слідчого ізолятора, проте листом від 08.05.2015 року №50/09-7-15/Б-4 їй було відмовлено, мотивуючи тим, що вони не заперечують щодо приватизації житлової площі гуртожитку для співробітників, однак щоб реалізувати цю можливість на проведення приватизації житла, установою направлено до Фонду державного майна України запит щодо отримання витягу на нерухоме майно для виготовлення свідоцтва про право власності на будівлю гуртожитку для співробітників Рівненського слідчого ізолятора. Однак на сьогоднішній день гуртожиток в комунальну власність міста так і не передано. Про рішення Рівненської міської ради від 10.07.2009 року за №30, згідно якого ще в 2010 році гуртожиток, в якому вона проживає, мав бути переданий у власність територіальної громади міста, вона дізналася лише в 2015 році. Бездіяльність щодо розгляду питання про передачу гуртожитку у комунальну власність м. Рівне та відмовні і безпідставні відповіді уповноваженого органу, порушують реалізацію її конституційного права на житло та вимоги Законів України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та "Про приватизацію державного житлового фонду". В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Просили позов задовольнити. Представники Рівненського слідчого ізолятора управління ДПтС України в Рівненській області та Державної пенітенціарної служби України, Управління державної пенітенціарної служби в Рівненській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за обставин викладених у запереченнях проти позову. Представник Рівненської міської ради в судовому засіданні позовні не визнала, просила відмовити в їх задоволенні. Додатково пояснила, що рішення Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року №2655 в 2011 році втратило чинність, а натомість Рівненська міська рада прийняла рішення від 02 квітня 2013 року №2890 "Про затвердження Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного на 2013-2015 роки" і в переліку гуртожитків запланованих прийняти в комунальну власність гуртожитку на [ADDRESS] включений не був. Крім того, вказала, що попередня програма не була виконана у зв"язку із відсутністю коштів, що мали бути виділені із державного бюджету. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні не заперечили проти задоволення позовних вимог позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, 19 березня 2009 року Рівненський слідчий ізолятор видав ордер [NUMBER] на жилу площу в гуртожитку установи [PERSON] на право зайняття з сім"єю з 4 чоловік жилої площі у гуртожитку установи [ADDRESS] загальною площею 47 кв.м. Ордер виданий на підставі рішення житлової комісії від 19 березня 2009 року. Склад сім"ї складає: [PERSON], 1959 року народження - квартиронаймач, [PERSON], 1981 року народження - дочка, [PERSON], 1986 року народження - син. З оглянутого судом поіменного списку зареєстрованих осіб в гуртожитку для тимчасового проживання громадян (гуртожиток для співробітників [ADDRESS]) від 25.11.2015 року №50/15/5703 вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрована в [ADDRESS] з 27 листопада 1998 року (а.с. 55-56). Довідкою №50/3895 від 25.10.2007 року виданої начальником Рівненського слідчого ізолятора [PERSON] підтверджується, що двоповерховий житловий будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS], перебуває на балансі в Рівненського слідчого ізолятора управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Рівненській області. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 жовтня 2015 року вбачається, що будівля, гуртожиток для співробітників за адресою [ADDRESS], державної форми власності належить державі Україна в особі Державної пенітенціарної служби України. Листом від 08.05.2015 року №50/09-6-15/Б-4 начальник Рівненського слідчого ізолятора [PERSON] повідомив позивача про те, що керівництво та житлово-побутова комісія Рівненського слідчого ізолятора не заперечує щодо приватизації житлової площі гуртожитку для співробітників, на якій вона проживає. Також зазначив, що для того, щоб реалізувати можливість на проведення приватизації, наразі направлено до Фонду державного майна України запит щодо отримання витягу на нерухоме майно для виготовлення свідоцтва про право власності на будівлю гуртожитку для співробітників Рівненського слідчого ізолятора. Після виготовлення даних правовстановлюючих документів буде повідомлено. Як встановлено в судовому засіданні про виготовлення вищевказаного правовстановлюючого документа позивач дізналася безпосередньо в судовому засіданні. Відповідно до ст.. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. З оглянутого судом рішення Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року за №2655 вбачається, що затверджено Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного. Зазначена програма була розроблена для забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія Закону України "Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків". Метою програми було прийняття протягом 2009-2011 років у власність територіальної громади міста Рівного гуртожитків, які є об"єктами права державної власності. Програмою передбачалося здійснити передачу гуртожитків, що є об"єктами права державної власності, протягом 3-х років. В Додатку №7 до рішення Рівненської міської ради від 10.07.2009р. № 2655 передбачено, що гуртожиток по [ADDRESS] мав бути переданий в комунальну власність міста в 2010 році. Як встановлено в судовому засіданні, гуртожиток по [ADDRESS] в м. Рівне відповідно до даної програми переданий та прийнятий не був у комунальну власність міста Рівне. Оцінюючи рішення та дії відповідача, суд приймає до уваги, що Законом України від 04 вересня 2008 року "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" внесено зміни до Закону України від 19.06.1992 року "Про приватизацію державного житлового фонду" та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебуває у власності територіальних громад. Законом України від 08.09.2011 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" уточнено порядок передання гуртожитків у комунальну власність з метою наступної приватизації житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків. Згідно ст. 1 Закону "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", сфера дії цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п"яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання в гуртожитках та фактично проживають у них. Таким чином, підставами для забезпечення реалізації прав осіб на підставі вищезазначеного Закону є наявність п"ятьох обов"язкових умов, як перебування гуртожитку у власності територіальної громади, відсутність у особи житла, правомірність її проживання у гуртожитку та користування гуртожитком, реєстрація за місцем проживання в гуртожитку більше п"яти років на законних підставах, фактичне місце проживання протягом п"яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Відповідні умови визначені в п.14 Положення про порядок передачі квартир /будинків/, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396. На підставі вищенаведених досліджених судом доказів встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] із 27 листопада 1998 року, що підтверджується відміткою в паспорті позивача, де і проживає фактично на законних підставах, що підтверджується наявністю ордера, право власності на інші об'єкти нерухомого майна за нею не зареєстровано, передбачене ч.5 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" право приватизації займаного нею житла безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або частково з доплатою один раз позивачем не використане. Тобто позивач, в даному випадку, мала обґрунтовані законні очікування того, що відповідачі, зокрема Рівненська міська рада та Державна пенітенціарна служба України виконає рішення Рівненської міської ради про передачу гуртожитку у комунальну власність і вона набуде відповідного права на приватизацію житла. Необхідність дотримання і забезпечення принципу правомірних (законних) очікувань підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (далі Конвенція) велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу. За практикою ЄСПЛ принцип правової визначеності є складовою частиною верховенства права. В широкому сенсі в основі принципу правової визначеності лежить ідея передбачуваності (очікуваності) суб"єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним принципам. Таким чином стійкість (стабільність) нормативних орієнтирів має значення для створення чітких, зрозумілих та довготривалих правил поведінки. Діючи за такими правилами особа повинна мати впевненість в реалізації цих норм у життя і повинна бути реально захищеною від негативних наслідків. Відповідні стандарти правозастосування визначаються Конвенцією та практикою Європейського суду з прав людини. В більшості випадків ЄСПЛ розглядає поняття "законні очікування" як елемент верховенства права й елемент "юридичної визначеності" та як об"єкт захисту, в тому числі, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Зокрема, у справах "Пайн Белі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до працездатного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v Belium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31) (пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України"). Таким чином, легітимність очікувань поєднує як елемент їх законності, так і елемент їх стабільності, тобто зумовлену законом правомірність сподівань суб"єктів суспільних відносин на реалізацію проголошених норм. Відтак, легітимні очікування суб"єктів суспільних відносин повинні захищатися від непередбачуваних змін законодавства, яким встановлений відповідний правовий режим (зокрема власності) чи певних правил поведінки. Зазначене виплаває також із конституційної норми частини другої статті 19 Конституції України про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов"язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачаєКонституція та закони України. Відповідно до вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно2, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції це поняття охоплює як "існуюче майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати що має, принаймні, законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 Рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від MALTZAN and Others v/Germany). За практикою ЄСПЛ критеріями обґрунтованості втручання держави у конвенційне право особи є, зокрема, наявність легітимної мети з урахуванням суспільних інтересів; пропорційність такого втручання та наявність справедливого балансу між вимогами відносно загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини; відповідність такого втручання критерію правової визначеності або законності. Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною права власності. Правомірні очікування виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мав всі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ встановив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту, у свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Іншими словами, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особу прямо не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права. Отже, очікувана позивачем передача гуртожитку з державної в комунальну власність на підставі рішення Рівненської міської ради для реалізації свого права на житло та права на набуття власності, відповідно до практики ЄСПЛ є правомірними "законними" очікуваннями в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд, вважає, що вказаний принцип був порушений Рівненською міською радою та Державною пенітенціарною службою України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об"єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону. Пунктом 3 ч. 1 ст. 5 вищевказаного Закону, встановлено, що прийняття гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням виконавчого органу місцевої ради з наступним затвердженням цією радою). Статтею 1 Закон України "Про передачу об"єктів права державної та комунальної власності"(зі змінами і доповненнями), встановлено, що цей Закон регулює відносини, пов'язані з передачею об"єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об"єктів права комунальної власності у державну власність. Дія цього Закону поширюється на об"єкти права державної та комунальної власності, у тому числі передані в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про передачу об"єктів права державної та комунальної власності", з державної у комунальну власність передаються безоплатно житлові будинки (разом із вбудованими та прибудованими нежилими приміщеннями) та гуртожитки (в тому числі не завершені будівництвом). Згідно ч. 2 ст. 4 вказаного Закону, передача об"єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до абзацу 2 п. 1 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 р. № 891 (зі змінами і доповненнями, в редакції від 26 травня 2004 року № 695), передача в комунальну власність відомчого житлового фонду в інших випадках здійснюється в такому ж порядку з дотриманням вимог Законів України "Про передачу об"єктів права державної та комунальної власності", "Про місцеве самоврядування в Україні"та інших законодавчих актів. Нормами Закону України "Про передачу об"єктів права державної та комунальної власності" (стаття 5 Закону) передбачено, що рішення щодо передачі об"єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст за згодою районних або обласних рад, яка має бути надана, виходячи з п. 51 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", шляхом прийняття рішення, якщо інше не передбачено законом. Як встановлено судом, що рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року за №2655 затверджено Програму передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного. В Додатку №7 до рішення Рівненської міської ради від 10.07.2009р. № 2655 передбачено, що гуртожиток по [ADDRESS] мав бути переданий в комунальну власність міста в 2010 року. Згідно положення про гуртожиток для співробітників ([ADDRESS]) управління гуртожитком здійснює ДПтС України і закріплює його за установою, яка забезпечує збереження та раціональне його використання. Гуртожиток перебуває на балансі установи і належить їй на правах оперативного управління і не може бути об'єктом застави. Крім того, згідно Закону України "Про передачу об"єктів права державної та комунальної власності" зазначено, що ініціативу щодо передачі об"єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно, місцевих органів виконавчої влади, і відповідних органів місцевого самоврядування. А передача об"єктів з державної класності у комунальну власність здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном. Даний Закон також зазначає, що передача об"єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об"єктів соціальної інфраструктури здійснюється в порядку, визначеному даним Законом. Також наголошується, що рішення щодо передачі об'єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об'єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються : органами, уповноваженими управляти державним майном. Як встановлено в судовому засіданні, гуртожиток для співробітників за адресою [ADDRESS], державної форми власності належить державі Україна в особі Державної пенітенціарної служби України, яка і є уповноваженим органом управляти державним майном і є учасником спірних правовідносин. Тому вимоги позивача поставлені до Управління державної пенітенціарної служби в Рівненській області, Рівненського слідчого ізолятора Управління державної пенітенціарної служби України в Рівненській області заявлено до неналежних відповідачів, які не можуть відповідати за дії уповноваженого органу управління державним майном з однієї сторони та органом місцевого самоврядування з іншої сторони. Посилання представника Рівненської міської ради на те, що рішення Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року №2655 в 2011 році втратило чинність, а натомість Рівненська міська рада прийняла рішення від 02 квітня 2013 року №2890 "Про затвердження Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного на 2013-2015 роки" і в переліку гуртожитків запланованих прийняти в комунальну власність гуртожитку на [ADDRESS] включений не був, а тому вимоги є безпідставними, суд не приймає до уваги. Згідно Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Аналізуючи висновок даний судом, суд приходить до висновку, що рішення органу місцевого самоврядування виконане не було, а тому не могло бути змінене іншим рішенням і автоматично воно не втратило чинність. Вказівка представників відповідача на те, що рішення виконане не було у зв"язку із відсутністю коштів, що мали бути виділені із державного бюджету, суд не приймає до уваги, оскільки, держава виділяє місцевим бюджетам кошти на заходи, пов"язані з прийняттям у комунальну власність гуртожитків (їх цілісних майнових комплексів), а саме: на виготовлення необхідної технічної документації, проведення капітального ремонту тощо, за заявками місцевих рад, в обсягах та порядку, які визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний фінансовий рік ( ст. 3 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" ). Програмою передбачалося здійснити передачу гуртожитків, що є об"єктами права державної власності, протягом 3-х років (2009-2011 роки), проте представником відповідача не доведено, а судом не встановлено, які дії були вчинені останніми по виконанню Програми. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х). З огляду на вищевикладене з урахуванням рішень ЄСПЛ, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Державної пенітенціарної служби України та Рівненської міської ради з приводу невиконання Програми передачі гуртожитків у власність територіальної громади міста Рівного, затвердженої рішенням Рівненської міської ради від 10 липня 2009 року № 2655, в частині передачі гуртожитку, що по [ADDRESS] підлягають до задоволення. Незважаючи на дискредиційні повноваження органу місцевого самоврядування щодо прийняття даного гуртожитку у комунальну власність, суд дійшов до висновку, що єдиним способом захисту прав позивача є зобов"язати Державну пенетенціарну службу України передати, а Рівненську міську раду прийняти у власність територіальної громади м. Рівного гуртожиток, що по [ADDRESS]. Щодо клопотання представника ДПтС України та представника Рівненського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області про застосування строку позовної давності, суд виходить із наступного. Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила відповідно до норм ч.1 ст. 261 ЦК. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред"явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Як встановлено в судовому засіданні, а також підтверджується матеріалами цивільної справи, позивач про порушення свого права дізналася у 2015 році. З позовною заявою до суду вона звернулася 30 грудня 2015 року, тобто в межах терміну встановленого законодавством. Таким чином, суд дійшов висновку що строк звернення до суду позивачем не пропущений. Крім того, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача до Рівненського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області, Управління Державної пенітенціарної служби в Рівненській області з урахуванням вищезазначеного судом. Згідно зі ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial