Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

16 червня 2016 року заявник звернувся до суду з вказаною заявою. В якій зазначив, що \~з 1986 року і по 2006 рік включно він проживав однією сім"єю з [PERSON] в м.Снігурівка Миколаївської області по вул.Восточній, 43. Разом працювали в радгоспі - КСП "Рассвет" і придбали у власність житловий будинок, в якому мешкали. На його думку, він має право на 1/2 частку нерухомого майна, але у зв"язку з тим, що не перебував у шлюбі з заінтересованою особою, не може використати своє право на вказаний житловий будинок. Просив суд встановити факт проживання однією сім"єю з [PERSON] з липня 1986 року по 2006 рік включно, без реєстрації шлюбу. У судовому засіданні заявник свої вимоги уточнив та просив суд встановити факт проживання однією сім"єю з [PERSON] з 17 грудня 1988 року по 01 січня 2006 року. Заінтересована особа [PERSON] заяву визнала частково та пояснила, що дійсно проживала однією сім"єю з заявником, але у період з липня 1989 року і по 2002 рік включно. У 1992 році вона виплатила кошти за вказаний житловий будинок, який їй та її першому чоловіку ще раніше було надано радгоспом "Рассвет" як молодим спеціалістам. Вважає, що заявник жодного відношення до вказаного житлового будинку не має, участі в його придбані не приймав, з 2004 року в ньому не проживає, а тому просила відмовити у задоволенні заяви заявника. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд прийшов до \~наступного. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Як зазначено у п.1 Постанови №5 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов"язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено і цього не заперечували, як учасники процеси, так і підтвердили свідки про те, що [PERSON] та [PERSON] приблизно з 1989 року по 2003 рік включно проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу. Як стверджував заявник, встановлення вказаного факту йому необхідно для захисту його прав щодо нерухомого майна, яке він і заінтересована особа придбали під час сумісного проживання, відповідно до положень ст.ст.60,74 СК України. Суд вважає, що така позиція [PERSON] не заслуговує на увагу на підставі наступного. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 06 жовтня 1992 року на підставі рішення виконкому Снігурівської міської ради народних депутатів, [PERSON] є власником житлового будинку №43 по вул.Восточній в м.Снігурівка Миколаївської області (а.с.8). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України), норми Сімейного кодексу України застосовуються до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. На час придбання [PERSON] житлового будинку діяли норми ст.22 Кодексу про шлюб та сім"ю України та Закон України "Про власність", відповідно до яких спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім"ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або, майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об"єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім"ї наймача у їх спільну сумісну власність. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності, про що зазначено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Таким чином, для визнання за заявником права власності на частку у спільному майні, набутому до 01 січня 2004 року, він має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Враховуючи викладене, до правовідносин, які виникли між заявником та [PERSON], положення Сімейного кодексу України не можуть бути застосовані, а встановлення факту сумісного проживання не породжує юридичних наслідків для заявника, а тому суд відмовляє йому у задоволенні його заяви.

Outcome: dismissed