Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні відповідачів приватний виконавець Коломієць Віталій Кирилович, Державне підприємство «СЕТАМ» та інші про зобов`язання передати гуртожиток по [ADDRESS] у комунальну власність на безкомпенсаційній основі. В позові зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками нерухомого майна по [ADDRESS] загальною площею 2924, 6 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29.09.1978 року за № 586/19 вказане нерухоме майно прийнято в експлуатацію як п`ятиповерховий гуртожиток на 2020 місць. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради\~ від 21.06.1988 року №164/6 кімнати на другому, третьому, четвертому поверхах закріплено як гуртожиток для проживання малих сімей. Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області №157-АТ від 07.03.1997 року вказаний гуртожиток в процесі приватизації був переданий до статутного фонду ВАТ «Чернівецький цукровий завод» як гуртожиток по [ADDRESS] з вартістю 891592,00 грн. Вказує на те, що Чернівецька міська рада чи її виконавчий комітет не приймали жодних рішень щодо переведення вказаного гуртожитку у статус нежитлових приміщень. Отже, спірне майно станом на даний час має статус гуртожитку, в якому проживають більше 10 сімей. Крім того, та обставина, що вказане нерухоме майно має статус гуртожитку встановлена рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 11 жовтня 2006 року у справі №2-497/2006, яке набрало законної сили. Зазначають, що у січні 2009 року набрав чинності ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі Закон № 500-VI), який врегулював правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Відповідно до частини 1 статті Закону № 500-VI сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Статтею 3 Закону № 500-VI унормовано, що забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Вказує на те, що частинами 1,3 статті 14 Закону № 500-VI унормовано, що гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим законом у порядку та строки, визначенні затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на без компенсаційній основі всі гуртожитки передаються, б) без згоди власника гуртожитку за рішенням суду. Зазначає, що на реалізацію вказаних положень Закону № 500-VI та Програми Чернівецькою міською радою прийнято рішення від 27.09.2012 № 614 (далі Рішення №614), згідно з яким надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади м.Чернівці гуртожитку на [ADDRESS] , загальною площею 2956,40 кв.м. житловою площею 1536,00 кв. метрів, балансовою вартістю 326218,02 грн. З метою виконання Рішення №614 та передачі спірного гуртожитку у комунальну власність з відповідачами велися переговори та листування. Однак вказані заходи результатів не дали, у зв`язку із відмовою його власників (відповідачів) передати гуртожиток, який є предметом спору у даній справі, у комунальну власність із компенсацією його вартості, за якою його було включено до статутного капіталу ВАТ «Чернівецький цукровий завод», яке це передбачено статтею 14 Закону Закону № 500-V. Відповідачі погоджувались тільки на продаж міській раді гуртожитку за ринковою вартістю. Отже, з огляду на зазначене, станом на даний час відповідачами, які є власниками гуртожитку по [ADDRESS] , цей гуртожиток у комунальну власність не передано, а вимоги Закону № 500-V не виконано. Відмова відповідачів у передачі спірного гуртожитку у комунальну власність порушує конституційне право мешканців цього гуртожитку на житло, оскільки в силу статті 4 Закону № 500-VI набути право на приватизацію жилих приміщень у цьому гуртожитку його мешканці можуть тільки після передачі його у комунальну власність. Просять ухвалити рішення яким зобов`язати [PERSON] , та [PERSON] передати на безкомпенсаційній основі в комунальну власність Чернівецької міської територіальної громади в особі Чернівецької міської ради гуртожиток, розташований за адресою м.Чернівці, вул. Хотинська, 4-Д. 16.08.2021 року від Державного підприємства «СЕТАМ» надійшли письмові пояснення, де зазначають, що наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2019 року № 1008/5 державне підприємство «СЕТАМ» було визначено організатором електронних торгів, торгів за фіксованою ціною як переможець з визначенням Організатора. Так, на підставі заявки приватного виконавця виконавчого округ Чернівецької області Коломійця В.К. від 20.04.2021 №1028 державним підприємством «СЕТАМ» було внесено до системи інформацію про реалізацію арештованого майна Нежитлове приміщення, загальна площа 1462, 3 кв.м., за адресою [ADDRESS] , за номером лоту №476582. Торги з реалізації лоту №476582 наразі перебувають у стані «Зупинено» на підставі ухвали Садгірського районного суду м.Чернівці від 28 травня 2021 року у справі №726/822/21. Заявка приватного виконавця на реалізацію була передана в рамках виконавчого провадження №64471110 з примусового виконання листа №2-340/11, виданого 20.10.2017 Комунарським районним судом м.Запоріжжя. Стягувачем у виконавчому провадженні № 64471110 є Товриство з Обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», Боржником є [PERSON] . На підтвердження належності на праві приватної власності [PERSON] арештованого майна - нежитлового приміщення, загальна площа 1462,3 кв.м., за адресою [ADDRESS] , приватним виконавцем було додано до заявки на реалізацію: інформаційну довідку з реєстру речових прав №253585192, згідно якої нежитлове приміщення, загальна площа 1462,3 кв.м., за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 20.10.2004 №2-2168/014 та рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 03.02.2006 №2-596/06. 18.08.2021 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що предметом позову в даній справі є зобов`язання [PERSON] , [PERSON] передати на безкомпенсаційній основі в комунальну власність Чернівецької міської територіальної громади в особі Чернівецької міської ради будинок, розташований за адресою м.Чернівці, вул. Хотинська, 4-Д. В позовній заяві позивач зазначає про те, що «відповідачі [PERSON] , та [PERSON] є власниками нерухомого майна по [ADDRESS] загальною площею 2 924,6 кв.м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна\~ №263175907 від 25.06.2021 року в зазначеному об`єкті нерухомого майна [PERSON] належить на праві приватної власності виділене в натурі нерухоме майно загальною площею 1494,1 кв.м., [PERSON] виділене в натурі нерухоме майно загальною площею 1462,3 кв.м., [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить частка в розмірі 2/100, [PERSON] на праві приватної власності належить частка в розмірі 5/100. Таким чином, позивач не обґрунтував чому позовні вимоги пред`явленні лише до двох власників будинку, та на підставі якої норми права ставиться питання про зобов`язання передати в комунальну власність частину будинку. Вказує на те, що належна її частина будівлі, розташованої по [ADDRESS] не має статусу «гуртожиток» що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав. На підтвердження обґрунтування, що належне [PERSON] майно «гуртожитком» позивач надає не завірену копію Рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29.09.1978 року № 586/19, яке не є належним доказом у справі. Зазначеним рішенням Виконавчого комітету затверджено акт приймання державною комісією в експлуатацію 5-ти поверхового гуртожитку на 220 місць по [ADDRESS] . Позивач надав до суду не завірену копію Рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №164/6 від 21.06.1988 року « про видачу ордерів на житлову площу, взяття на квартирний облік громадян, які потребують покращення житлових умов». Зазначеним рішенням підтверджено, що станом на 21.06.1988 року Чернівецький цукровий завод не мав збудованого гуртожитку, а лише просив закріпити ряд кімнат на другому-четвертому поверхах будинку [ADDRESS] як гуртожиток для проживання малих сімей. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №164/6 від 21.06.1988 року закріплено перелічені в п.ІІІ кімнати як гуртожиток для проживання малих сімей без надання будинку по [ADDRESS] статусу «гуртожитку». Вказує на те, що рішенням Запорізького районного суду м.Запоріжжя від 01.08.2005 року, що набрало законної сили за позовною заявою ВАТ «Чернівецький цукровий завод» до ТОВ «Мірт», [PERSON] , [PERSON] , «Про визнання договору недійсним» та зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до ВАТ «Чернівецький цукровий завод» про захист права власності встановлено обставини, які не доказуються при розгляді даної справи, а саме « 21.01.2005 року за [PERSON] та [PERSON] Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації зареєстровано право приватної власності часткової власності на нежиле приміщення, розташоване в [ADDRESS] . Суд дійшов висновку про те, що вказане приміщення є нежитловим, а визначення його статусу як «гуртожиток» у тексті договору купівлі-продажу від 11.06.2004 року, укладений між ВАТ «Чернівецький цукровий завод» та ТОВ «Мірт» є помилковим. Зазначає, що право власності на належну її частку будинку не переходило до неї від ВАТ «Чернівецький цукровий завод». Вона є четвертим власником належної її частини будівлі. За даним Державного реєстру нерухомого майна, 11.06.2004 року укладено договір купівлі-продажу частини будівлі (93/100) між ВАТ «Чернівецький цукровий завод» та ТОВ «Мірт». В Чернівецькому комунальному обласному БТІ на праві спільної часткової власності за ТОВ «Мірт» зареєстровано нерухоме майно 17.06.2004 року за № 2587887. ВАТ «Чернівецький цукровий завод» звернулося до суду з позовною заявою до ТОВ «Мірт», [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійним. 01.08.2005 року Запорізький районний суд м.Запоріжжя в позові ВАТ «Чернівецький цукровий завод» - відмовив. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до ВАТ «Чернівецький цукровий завод» - задоволено. Визнано [PERSON] та [PERSON] добросовісними набувачами 46/100 та 47/1000 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] . В червня 2007 року з позовною заявою до Садгірського районного суду м.Чернівці звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інші з позовною заявою до ВАТ «Чернівецький цукровий завод», ТОВ «Мірт», Чернівецької міської ради, треті особи РВ ФДМ України в Чернівецькій області, [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку недійсним. Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 04.06.2010 року по справі № 2-163/2010 в позові відмовлено. 18.06.2004 року між ТОВ «Мірт» та громадянином [PERSON] укладено договір купівлі-продажу. Право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 21.06.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3912046 від 21.06.2004 року. На підставі Рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30.07.2004 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 47/100 частин нежитлового приміщення літ.А. площею 1494,0 кв.м. розташованого за адресою [ADDRESS] ; за [PERSON] зареєстровано право власності на 46/100 частин нежитлового приміщення літ.А площею 1462,4 кв.м., розташованою за адресою [ADDRESS] . 21.01.2005 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 46/100 частин нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] . 21.01.2005 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 47/100 частин нежитлової будівлі, розташованої за адресою [ADDRESS] . Вказує на те, що рішення Чернівецької міської ради від 27.09.2012 року №614 не відповідає вимога ст.. 41 Конституції України; ст.ст. 316,317 ЦК України, прийняте за межами компетенції міської ради. Тому просить в задоволені позову відмовити за безпідставністю. 16.11.2021 року від представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» Бурми С.В., надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що\~ позовна вимога щодо передачі Чернівецькій міській раді належного відповідачам на праві власності\~ об`єкту нерухомого майна безоплатно обґрунтована положеннями Закону України від 04 вересня 2008 року № 500- УІ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (надалі Закон № 500-УІ), зокрема нормами, які викладені в статтях 1, 3, частині 2 статті 4, частинами 1, 3 статті 14 Закону № 500-УІ. Розповсюдження сфері дії статті 1 Закону № 500-УІ на належне на праві власності фізичним особам [PERSON] та [PERSON] нежилі приміщення по [ADDRESS] позивачем доводиться тим, що дані приміщення були включені до статного капіталу АТ «Чернівецький цукровий завод» в процесі приватизації Державного підприємства «Чернівецький цукровий завод», а також тим, що певні мешканці заселялися в гуртожиток Чернівецького цукрового заводу на підставі ордерів, виданих у 80-х роках 20 століття. У якості доказів в підтвердження вище вказаних доводів позивач надав наказ РВ ФДМУ в Чернівецькій області № 157 від 07.03.1997 року про приватизацію ДП Чернівецький цукровий завод з переліком майна, яке увійшло до статутного капіталу АТ «Чернівецький цукровий завод» у складі якого числиться гуртожиток по [ADDRESS] , а також 10 виданих у 1988 році ордерів на вселення 7-ми фізичних осіб в даний гуртожиток. Проте надані позивачем документи не спростовують відсутності у спірних нежилих приміщень статусу гуртожитку на даний час та не доводять розповсюдження сфери дії\~ Закону № 500-УІ\~ на дані спірні правовідносини, що стосуються нежилих приміщень по [ADDRESS] оскільки: 1. Дані приміщення не є гуртожитком, а відносяться до нежилих приміщень, що підтверджується як відомостями про статус даних приміщень як нежилих, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які, в силу ч.12 ст. 5 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно вважаються достовірними та можуть бути використаними у спорі з третьою особою,, так і змістом обставин, що встановлені відносно [PERSON] і [PERSON] рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30.07.2004 року, яке набуло законної сили. Даним рішенням встановлено, що приміщення по [ADDRESS] є нежилими і належать на праві власності [PERSON] та [PERSON] , які, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, є преюдиційними і не підлягають доказуванню у даній справі. 2. Спірні приміщення по [ADDRESS] не зареєстровані у виконавчому комітеті Чернівецької міської ради у якості гуртожитку, як це передбачено для приміщень гуртожитку статтею 128 Житлового кодексу УРСР і позивачем не надано належних і допустимих доказів відповідності всього обсягу належних відповідачам приміщень в будівлі по [ADDRESS] критеріям, що наведені у пунктах 3, 4, 5, 6 та 7 статті 11 Закону № 500-УІ. 3. Дані спірні приміщення не перебувають у володінні підприємства державно чи комунальної форми власності та не набувалися відповідачами у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), шляхом їх передачі до статутного капіталу (фонду) юридичної особи або шляхом відчуження державою чи органом місцевого самоврядування в особі їх органів приватизації в інший спосіб, що передбачений законом у сфері приватизації (наприклад за договором купівлі продажу майна державного чи комунального підприємства), що доводить невідповідність цих приміщень та відповідачі у справі критеріям, наведеним у частинах 3 і 4 статті 1 та у пункті 2 частини 1 статті 11 Закону № 500-УІ. 4. Надані позивачем 10 ордерів на вселення 7-ми фізичних осіб в даний гуртожиток, що були видані у 1988 році, передбачають зобов`язання особи, якій виданий кожен з цих ордерів та членам її сім`ї в обов`язковому порядку звільнити кімнату в 10-ти денний строк з моменту припинення трудових правовідносин з ДП «Чернівецький цукровий завод», що свідчить призначення існуючих у 1988 році кімнат виключно для тимчасового проживання, що, в свою чергу, усуває дані приміщення з-під сфері дії Закону № 500-УІ в силу положень пункту 1 частини 2 статті 1 даного Закону. 5. Позивач не надав доказів існування відповідних правових підстав для проживання у спірних приміщеннях фізичних осіб, що, в свою чергу, усуває дані приміщення з-під сфері дії Закону № 500-УІ в силу положень пункту 2 частини 2 статті 1 даного Закону. 6. Позивач не надав жодних доказів того, що в спірних\~ приміщеннях на законних підставах проживають громадяни і члени їх сімей, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, та які одночасно були б вселені у дані приміщення на законних підставах (на підставі ордеру або договору найму) та фактично проживають у них на даний час, що само по собі усуває підстави для застосування у спірних правовідносинах положення Закону № 500-УІ. Вважає, що щевикладені факти і обставини доводять відсутність правових підстав для експропріації (вилучення) спірних нежилих приміщень з приватної власності фізичних осіб для їх передачі у комунальну власність та спростовують доводи позивача про віднесення спірних правовідносин до сфери правового регулювання Закону України від 04 вересня 2008 року № 500- УІ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Позивачем не надано доказів включення Чернівецькою обласною державною адміністрацією належних відповідачам приміщень у графік обов`язкової передачі гуртожитку у комунальну власність та не надано доказів встановлення обсягів і строків фінансування заходів з передачі цих приміщень у комунальну власність, як це передбачено п.4 ч. 1 ст.3 Закону № 500-УІ та Законом України від 21 червня 2012 року № 4995-VI, що усуває підстави для добровільної чи примусової передачі цих приміщень у комунальну власність Чернівецької міської ради. Проте позивач не надав суду доказів включення спірного нерухомого майна відповідачів до місцевої програми передачі гуртожитків у комунальну власність, відомостей про включення спірних приміщень до відомостей інвентаризації всіх гуртожитків на території міста Чернівці, а також вжиття заходів щодо забезпечення фінансування передачі приміщень у комунальну власність, що, поряд із відсутністю цих приміщень у Загальнодержавній цільовій програмі передачі гуртожитків у власність територіальних громад і в затверджених Чернівецькою обласною державною адміністрацією графіках передачі гуртожитків у комунальну власність, позбавляє Чернівецьку міську раду правових і фактичних підстав вимагати передачі належних відповідачам на праві приватної власності нежилих приміщень по [ADDRESS] у комунальну власність як на безоплатній, так і на платній основі. Для передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради останньою мало бути прийнято відповідне рішення в межах наданих законом повноважень із обов`язковим визначенням способу такої передачі - безоплатного, з частковою чи повною компенсацією. Проте, будь-які дії позивачем не вживались, відповідне вище вказаним вимогам закону рішення Чернівецькою міською радою не приймалося. При цьому надане позивачем рішення Чернівецької міської ради № 614 від 27.09.20212 року не може вважатися належною підставою для пред`явленої позивачем вимоги, оскільки це рішення не містить обов`язкового в силу вище викладених вимог закону визначення способу такої передачі - безоплатного, з частковою чи повною компенсацією. Матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30.07.2004 року, яке набуло законної сили, за відповідачами зареєстровано право приватної власності на спірні нежилі приміщення по [ADDRESS] . Ухвалення судом рішення щодо передачі у комунальну власність приміщень, право власності на які зареєстровано за відповідачами, повинно відбуватись на підставі діючого в момент ухвалення цього рішення національного законодавства та з урахуванням принципу верховенства права і загальновизнаних міжнародних стандартів прав людини. Компенсація має бути розумно пов`язаною з вартістю втраченого майна. Ринкова вартість тільки належної [PERSON] частини приміщень у нежитловій будівлі по [ADDRESS] становить 4057590,00 гривень, що підтверджується постановою від 18.03.2021 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні № 64471110 та звітом про оцінку нерухомого майна:приміщень загальною площею 1462,3 кв.м. нежитлової будівлі розміщеної за адресою [ADDRESS] , який виготовлений суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] 12.04.2021 року, копії яких додаються до цих пояснень. Відтак вилучення у [PERSON] належного йому на праві власності нерухомого майна на користь Чернівецької міської ради без компенсації йому вартості цього майна порушить вказані вище норми національного законодавства та загальновизнані і унормовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод міжнародні стандарти прав людини. Чернівецькою міською радою, як позивачем у справі, не було дотримано встановлений законом порядок передачі гуртожитків (зокрема, щодо прийняття рішення про включення гуртожитку до відповідних програм, прийняття рішення щодо компенсаційної, частково компенсаційної чи без компенсаційної основи передачі майна тощо), у зв`язку із чим позивачем не доведено наявності порушеного права виходячи з предмету та підстав позову, а також з наданих в матеріали справи доказів. Також у своїй позовній заяві позивач зазначив, що підставою для звернення до суду стало порушення прав громадян, які мешкають у спірних приміщеннях. Проте, матеріали справи не містять будь-яких доказів, на підтвердження дій Чернівецької міської ради, врегульованих законом та спрямованих на захист інтересів мешканців гуртожитку. У такий спосіб, посилання позивача на те, що підставою звернення до суду стала необхідність захисту інтересів мешканців гуртожитку не базується на нормах законодавства. Вважає звернення Чернівецької міської ради до суду з цим позовом має передчасний характер. Зважаючи на викладене просить відмовити в задоволенні пред`явленого позову. Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 27.09.2021 року залучено до участі в справі за позовом Чернівецької міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні відповідачів приватний виконавець Коломієць Віталій Кирилович, Державне підприємство «СЕТАМ» про зобов`язання передати гуртожиток по [ADDRESS] у комунальну власність на безкомпенсаційній основі в якості третьої осіб, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт». Залучено до участі в справі за позовом Чернівецької міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні відповідачів приватний виконавець Коломієць Віталій Кирилович, Державне підприємство «СЕТАМ» про зобов`язання передати гуртожиток по [ADDRESS] у комунальну власність на без компенсаційній основі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 29.11.2021 року залучено до участі в справі за позовом Чернівецької міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні відповідачів приватний виконавець Коломієць Віталій Кирилович, Державне підприємство «СЕТАМ», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про зобов`язання передати гуртожиток по [ADDRESS] у комунальну власність на безкомпенсаційній основі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити у зв`язку з вищевикладеним. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник третьої особи Бурма С.В. просив відмовити у позовних вимогах з підстав, які викладені у письмових поясненнях. В судове засіданні відповідачка [PERSON] не з`явилася, однак у матеріалах справи міститься відзив в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ"№ 3 від 01.03.2013 у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону Украї¬ни від 4 вересня 2008 року N 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Статтею 127 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК) передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до положень статті 128 ЖК порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно ст. 129 ЖК, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Відповідно до статті 130 ЖК порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками нерухомого майна по [ADDRESS] загальною площею 2924, 6 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29.09.1978 року за № 586/19 вказане нерухоме майно прийнято в експлуатацію як п`ятиповерховий гуртожиток на 2020 місць. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради\~ від 21.06.1988 року №164/6 кімнати на другому, третьому, четвертому поверхах закріплено як гуртожиток для проживання малих сімей. Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області №157-АТ від 07.03.1997 року вказаний гуртожиток в процесі приватизації був переданий до статутного фонду ВАТ «Чернівецький цукровий завод» як гуртожиток по [ADDRESS] з вартістю 891592,00 грн. Чернівецька міська рада чи її виконавчий комітет не приймали жодних рішень щодо переведення вказаного гуртожитку у статус нежитлових приміщень. Отже, спірне майно станом на даний час має статус гуртожитку в якому проживають більше 10 сімей. Встановлено, що згідно рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 11.10.2006 року в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] тертіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Садгірського РВ УМВС України в Чернівецькій області про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження власністю, відшкодування матеріальних та моральних збитків відмовлено за безпідставності. Встановлено, що згідно ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 14.03.2007 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 11.10.2006 року залишено без змін. Встановлено, що згідно ухвали Верховного суду України від 23.07.2007 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 11.10.2006 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 14.03.2007 року залишити без змін. Встановлено, що на реалізацію положень Закону № 500-VI та Програми Чернівецькою міською радою прийнято рішення від 27.09.2012 № 614 (далі Рішення №614) згідно з яким надано згоду на прийняття у комунальну власність територіальної громади м.Чернівці гуртожитку на [ADDRESS] , загальною площею 2956,40 кв.м. житловою площею 1536,00 кв. метрів, балансовою вартістю 326218,02 грн. З метою виконання Рішення №614 та передачі спірного гуртожитку у комунальну власність з відповідачами велися переговори та листування. Однак вказані заходи результатів не дали, у зв`язку із відмовою його власників (відповідачів) передати гуртожиток, який є предметом спору у даній справі, у комунальну власність із компенсацією його вартості, за якою його було включено до статутного капіталу ВАТ «Чернівецький цукровий завод». Відповідачі погоджувались на продаж міській раді гуртожитку за ринковою вартістю. Встановлено, що на підставі заявки приватного виконавця виконавчого округ Чернівецької області Коломійця В.К. від 20.04.2021 №1028 державним підприємством «СЕТАМ» було внесено до системи інформацію про реалізацію арештованого майна Нежитлове приміщення, загальна площа 1462, 3 кв.м., за адресою [ADDRESS] , за номером лоту №476582. Торги з реалізації лоту №476582 наразі перебувають у стані «Зупинено» на підставі ухвали Садгірського районного суду м.Чернівці від 28 травня 2021 року у справі №726/822/21. Заявка приватного виконавця на реалізацію була передана в рамках виконавчого провадження №64471110 з примусового виконання листа №2-340/11, виданого 20.10.2017 Комунарським районним судом м.Запоріжжя. Стягувачем у виконавчому провадженні № 64471110 є Товриство з Обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», Боржником [PERSON] . На підтвердження належності на праві приватної власності [PERSON] арештованого майна - нежитлового приміщення, загальна площа 1462,3 кв.м., за адресою [ADDRESS] , приватним виконавцем було додано до заявки на реалізацію інформаційну довідку з реєстру речових прав №253585192, згідно якої нежитлове приміщення, загальна площа 1462,3 кв.м., за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 20.10.2004 №2-2168/014 та рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 03.02.2006 №2-596/06. Встановлено, що\~ Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна\~ №263175907 від 25.06.2021 року в зазначеному об`єкті нерухомого майна [PERSON] належить на праві приватної власності виділене в натурі нерухоме майно загальною площею 1494,1 кв.м., [PERSON] виділене в натурі нерухоме майно загальною площею 1462,3 кв.м., [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить частка в розмірі 2/100, [PERSON] на праві приватної власності належить частка в розмірі 5/100. Позовна вимога щодо передачі Чернівецькій міській раді належного відповідачам на праві власності об`єкту нерухомого майна безоплатно обґрунтована положеннями Закону України від 04 вересня 2008 року № 500- УІ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (надалі Закон № 500-УІ), зокрема нормами, які викладені в статтях 1, 3, частині 2 статті 4, частинами 1, 3 статті 14 Закону № 500-УІ. У зв`язку з цим, суд звертає увагу на наступне. Згідно рішення Конституційного Суду України № 7-р(II)/2021 від 20.10.2021 року\~ задля виконання обов`язку держави щодо надання житла громадянам, які потребують соціального захисту, 2008 року було ухвалено Закон № 500, який дозволив громадянам, що не мають власного житла, не використали права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду і протягом тривалого часу на юридичних підставах, визначених законом, фактично мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, приватизувати кімнати в гуртожитках. Як вбачається з пояснювальної записки до проєкту Закону України про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків (реєстр. № 2009), ухваленого як Закон № 500, його метою було створення на законодавчому рівні сприятливих умов для соціально незахищених та вразливих категорій громадян, зокрема тих, які постійно та на законних підставах мешкають (проживають) у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян та малозабезпечених сімей, які перебували чи продовжують перебувати в трудових відносинах з підприємствами, установами та організаціями, що надали їм гуртожитки для тимчасового проживання, але фактично тривалий час проживають у таких гуртожитках постійно, для практичної реалізації ними конституційного права на житло, тобто для набуття такими громадянами власного помешкання та припинення порушень їх житлових прав (абзац перший пункту 2). Відповідно до пункту 2 статті 1-1 Закону № 500 гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених під час приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, визначений законом. Сфера дії Закону № 500 поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей); дія Закону № 500 не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених під час приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб) (частини третя, четверта статті 1 Закону № 500). Закон № 500 пов`язує можливість реалізації громадянами права на житло шляхом приватизації жилих приміщень у гуртожитках виключно з перебуванням таких гуртожитків у власності територіальних громад; мешканці гуртожитку, які на юридичних підставах, визначених Законом № 500, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія Закону № 500 (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках лише після їх передання у власність відповідної територіальної громади (стаття 4 Закону № 500). Отже, за Законом № 500 громадяни можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації жилих приміщень в гуртожитках лише за умови перебування останніх у комунальній власності (власності територіальної громади). Кімнати в гуртожитках було віднесено законодавцем до об`єктів приватизації державного житлового фонду лише з 1 січня 2009 року - дня набрання чинності Законом № 500, яким, крім того, „з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), з дня опублікування цього Закону до завершення виконання Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад (абзац перший пункту 3 розділу VIII „Прикінцеві положення). Закон України „Про приватизацію державного і комунального майна від 18 січня 2018 року № 2269-VIII не поширював своєї дії на приватизацію об`єктів державного житлового фонду, у тому числі й гуртожитків (частина друга статті 3). Відповідно до статті 14 Закону № 500, якою врегульовано особливості передавання гуртожитків у власність територіальних громад, гуртожитки державної форми власності передаються в комунальну власність виключно на безкомпенсаційній основі (частина друга), а гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, може бути передано: на безкомпенсаційній основі - за згодою власника гуртожитку (за його власним рішенням) або без його згоди за рішенням суду (у випадку недосягнення домовленості щодо суми компенсації між власником гуртожитку та місцевою радою); на частково-компенсаційній основі - з виплатою компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої статті 14 Закону № 500 (за рішенням власника гуртожитку та місцевої ради в разі досягнення згоди між ними), або в меншому розмірі, встановленому рішенням суду відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених Законом № 500 (за позовом місцевої ради); на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої статті 14 Закону № 500, - за згодою місцевої ради (за її рішенням за поданням власника гуртожитку) або без її згоди за рішенням суду за позовом власника гуртожитку (частина третя). Тобто за Законом № 500 процедура (порядок) передавання у власність територіальної громади гуртожитків допускає різні варіанти та дає можливість у разі недосягнення домовленості між власником гуртожитку та відповідною місцевою радою оспорювати в суді державну частку в статутному капіталі власника гуртожитку, інші умови, які мають значення для визначення розміру компенсації. Передавання гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, зокрема тих, що їх у подальшому було передано такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужено в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власника гуртожитку від такого передавання, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування (пункт 4 статті 5 Закону № 500); органи місцевого самоврядування звертаються до суду з позовом про примусове передавання гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до Закону № 500 у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передавання гуртожитку згідно з пунктом 3 частини третьої статті 14 Закону № 500 (пункт 19 статті 18 Закону № 500). Зокрема, первинна редакція статті 14 Закону № 500 визначала, що передавання територіальним громадам гуртожитків, не віднесених до державного житлового фонду, у тому числі й тих, що перебувають у власності господарюючих суб`єктів, утворених у результаті корпоратизації чи приватизації колишніх державних та комунальних підприємств, а також тих, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних, комунальних підприємств, установ, організацій, здійснюється на компенсаційній основі відповідно до порядку, що його затверджує Кабінет Міністрів України (частини перша, четверта). Статтею 14 Закону № 500 у редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 8 вересня 2011 року № 3716-VI було встановлено, що гуртожиток, який було включено до статутного капіталу товариства, утвореного під час приватизації (корпоратизації), передається у власність територіальної громади, за умови попередньої повної компенсації вартості гуртожитку або безоплатно, за умови згоди на це власника гуртожитку (абзац перший частини третьої). Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків від 5 квітня 2017 року № 1999-VIII текст статті 14 Закону № 500 викладено у новій редакції та встановлено концептуальні зміни в підході законодавця до врегулювання способів передавання гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у власність територіальних громад. Частиною третьою статті 14 Закону № 500 встановлено такі способи передавання гуртожитків: 1) на безкомпенсаційній основі: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі: а) на договірних засадах з виплатою компенсації в розмірі, визначеному частиною четвертою статті 14 Закону № 500, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених Законом № 500, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої статті 14 Закону № 500, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої статті 14 Закону № 500: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку. Потребу внесення змін законодавець обґрунтовував наміром забезпечити конституційні гарантії права громадян України на отримання власного житла шляхом приватизації жилих приміщень у гуртожитках. Верховна Рада України, проаналізувавши умови, за яких здійснювалося набуття права власності на гуртожитки, збудовані за загальнодержавні кошти за радянських часів (до 1 грудня 1991 року), а також соціальне питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців таких гуртожитків, гарантованого статтею 47 Конституції України, ухвалила рішення про внесення зміни щодо передавання гуртожитків у власність територіальної громади у відповідний спосіб - безкомпенсаційний. Системний аналіз наведених законодавчих положень дає Конституційному Судові України підстави для висновку, що законодавець, змінюючи редакцію статті 14 Закону № 500, послідовно обмежував права власників гуртожитків, що їх включено до статутних капіталів товариств, при передаванні таких гуртожитків у власність територіальних громад: від передання виключно на компенсаційній основі до запровадження можливості передання гуртожитку на повністю безкомпенсаційній основі за рішенням суду без згоди власника гуртожитку. Конституційний Суд України вважає, що запроваджені зміни могли б бути виправданими в разі забезпечення справедливого балансу між інтересами суспільства (забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканцями гуртожитків) та вимогами Основного Закону України щодо захисту права власності (прав власників таких гуртожитків). Натомість відповідно до частини четвертої статті 14 Закону № 500 розмір компенсації вартості гуртожитків, що їх передають згідно з Законом № 500 у власність територіальних громад на частково-компенсаційній або компенсаційній основі, розраховується відповідно до вартості гуртожитків, за якою їх було включено до статутних капіталів товариств. Наведене дає Конституційному Судові України підстави для висновку, що встановлений Верховною Радою України спосіб реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків та намагання держави мінімізувати на рівні національного законодавства певні фінансові витрати на компенсації власникам гуртожитків призвели до диспропорції між суспільно значущою метою (забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків) та юридичними механізмами, які було використано задля її досягнення. Конституційний Суд України дійшов висновку, що підпункт „б пункту 1 частини третьої статті 14 Закону № 500, яким передбачено примусове передання на безкомпенсаційній основі в комунальну власність гуртожитку, що його включено до статутного капіталу товариства, яке є власником такого гуртожитку, суперечить приписам частин першої, другої статті 8, частини третьої статті 22, частин першої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України. Реалізуючи визначене у статті 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту повинен насамперед слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. У рішенні Європейський суд з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки "на умовах, передбачених законом", а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Отже, позовна вимога щодо передачі Чернівецькій міській раді належного відповідачам на праві власності об`єкту нерухомого майна безоплатно обґрунтована положеннями Закону України від 04 вересня 2008 року № 500- УІ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», зокрема нормами, які викладені в підпункті «б» пункту 1 частинами\~ 3 статті 14 Закону № 500-УІ, які визнані - неконституційними, і, відповідно, втратили свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України свого рішення. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні та у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed