Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

05 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір №01.02.2020-100003169 від 01.10.2020 року укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр". В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між нею та відповідачем було укладено договір про надання їй кредитних коштів №01.02.2020 - 100003169 від 01.10.2020, відповідно до якого нею було отримано позику. Вказала, що вважає вказаний договір недійсним, оскільки відповідачем було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, проте позивачкою не було підписано даний договір. Зазначила, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. За наведеного просила позовні вимоги задовольнити. 12 березня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого провадження. 02 квітня 2021 року представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який прийнятий до спільного розгляду з первісним, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" заборгованість за кредитним договором "01.10.2020-100003169 в розмірі 3250, 00 грн. та 2270 грн. судового збору. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 01.10.2020 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №01.10.2020-100003169, відповідно до п. 1.1 якого за цим договором кредитор зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Відповідно до п. 1.4 договору кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 2500 грн. за умовою "Довгий кредит" на 28 календарних днів, з кінцевим терміном повернення кредиту до 29.10.2020р. та проценти за користування кредитом у розмірі 1750 грн. 01.10.2020 позивач видав відповідачу кредит у розмірі 2500 грн., що підтверджується фіскальним чеком №0000057449 від 01.10.2020р., чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі. В подальшому 15.01.2021 позичальник частково сплатив проценти за користування кредитом у розмірі 1000 грн., що підтверджується фіскальним чеком №0000060920 від 15.01.2021р. Більше позичальником ніяких грошових коштів за договором не сплачував. До теперішнього часу відповідач не сплатив позивачу заборгованість. За наведеного просили позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду з первісним позовом та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05 травня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. 02 квітня 2021року представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] подала відзив на первісну позовну заяву, вказали, що [PERSON] не укладала з ТОВ "Споживчий Центр" кредитних договорів за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, позивач сам підтвердив, що йому надана інформація зазначена в ч.2 ст. 12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та йому надана вся необхідна інформація у обсязі та формі встановлених ЗУ "Про споживче кредитування". Позивачем не вказано жодної із підстав для визначення кредитного договору недійсним або нікчемним, договір укладений на строк до 1 місяця, тому не є договором споживчого кредитування до п.1 ч.2 ст. 3 ЗУ "Про споживче кредитування". Волевиявлення позивача було вільним, договір відповідав її внутрішній волі, що вона сам підтвердила при укладенні договору. Зазначили, що помилка позичальника щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину не має правового значення і не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. В договорі наявні всі умови, які повністю відповідають чинному законодавству. 05.04.2021 позивач за первісним позовом [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вказали, що ТзОВ" Споживчий центр" не надано пояснення щодо суми заборгованості за кредитним договором у сумі 3250 грн. Вказали, що заявлена сума до стягнення не грунтується на умовах кредитного договору і наданому же позивачем розрахунку, а тому і не підлягає стягненню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивач не представив, хоча в цій частині саме на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування, а тому цей конкретний позов не може бути задоволений, оскільки він є необгрунтованим, а позовні вимоги не доведені. У судове засідання позивач за первісним, відповідач за зустрічним [PERSON] не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, просила первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного відмовити. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" у судове засідання не з`явився, подав 12.07.2021 клопотання про розгляд справи у їх відсутності, просили відмовити в задоволенні первісного позову та позовні вимоги за зустрічним позовом підтримують в повному обсязі. У зв`язку із неявкою у підготовче судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 01.10.2020 укладено кредитний договір, [PERSON] отримала від позивача кредит у розмірі 2500 грн. за умовою "Довгий кредит" на 28 календарних днів", з кінцевим терміном повернення кредиту до 29.10.2020р. та проценти за користування кредитом у розмірі 1750грн. Кредитний договір підписаний [PERSON] ТзОВ "Споживчий центр " свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, встановленому кредитним договором № 01.10.2020-100003169 від 01.10.2020 року. Однак, [PERSON] не надала своєчасно позивачеві грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, частково сплатила проценти за користувння таким. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, а саме з договорів та інших правочинів. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу вчиняються у письмовій формі. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Так, судом встановлено, що згідно з п. 1. 3 договору кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. На виконання даного договору позивачем надано грошові кошти відповідачеві у розмірі, передбаченому у кредитному договорі, що підтверджується матеріалами справи. Відтак, суд критично ставиться до покликань [PERSON] на неукладеність правочину у зв`язку із недосягнення згоди по всіх істотних умовах, передбачених Законом України «Про споживче кредитування», так як в силу дії пункту 1 укладеного між сторонами кредитного договору, він не є споживчим, а, відтак, виниклі на його підставі правовідносини не регулюється нормами Закону України «Про споживче кредитування». Суд також критично оцінює доводи позивача за первісним позовом про укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи та те, що договір [PERSON] не підписувала, адже матеріали справи містять докази укладення кредитного договору у звичайній паперовій формі та власноручно підписано позивачем. Окрім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. В силу ст. ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За наведеного, позивачем за первісним позовом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладеного між сторонами правочину, тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. З огляду на те, що [PERSON] прострочила погашення кредиту та нарахованих відсотків, не виконує взятих за договором зобов`язань, суд дійшов висновку про підставність заявлених ТзОВ «Споживчий центр» у відповідному обсязі позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] підлягають стягненню на користь ТзОВ "Споживчий центр" й понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у розмірі 2270 грн. (платіжне доручення № СЦ00010849 від 26.03.2021 року).

Outcome: approved