Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

17 травня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим в ході судового розгляду позовом до ТОВ «Север-Авто». На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 22.03.2016р. його поновили на посаді директора ТОВ «Север-Авто» з 17.12.2014р. Це рішення підлягало негайному виконанню. Однак, відповідач не виконав рішення апеляційного суду Донецької області від 22.03.2016 р. та не поновив [PERSON] на посаді директора ТОВ «Север-Авто» з 17.12.2014 р. Навпаки, згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Север-Авто» №04/2016 від 22.03.2016 р. та наказу ТОВ «Север-Авто» №8-к від 22.03.2016 р. відповідач звільнив позивача в день прийняття рішення апеляційним судом Донецької області, тобто 22 березня 2016р. на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України «Припинення повноважень посадових осіб». Вважає, що правових підстав для звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпІІ України не було, оскільки звільняючи [PERSON] з посади в день поновлення на роботі, відповідач діяв всупереч КЗпП України, про дату виходу па роботу останній повідомлений не був. Відповідач не проводив засідання Загальних зборів учасників щодо поновлення [PERSON] на посаді директора ТОВ. «Север-Авто», не видавав відповідного наказу по підприємству та не реєстрував відповідні зміни до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вважає, що звільнення з посади директора ТОВ «Север-Авто» без фактичного поновлення є незаконним. Крім того, відповідач не надав позивачу соціальних гарантій для звільнених за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, що передбачені ст.44 КЗпП України, у вигляді виплати вихідної допомоги (у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток). З огляду на зазначене, вважає, що наказ ТОВ «Север-Авто» №8-к від 22.03.2016 р. підлягає визнанню недійсним, а [PERSON] підлягає поновленню на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Север-Авто». Протокол загальних зборів №04/2016 від 22.03.2016 р. підлягає визнанню недійсним, оскільки дані загальні збори учасників ТОВ «Север-Авто» були проведені з порушенням порядку та строків скликання загальних зборів, що суперечить ЗУ «Про господарські товариства» та приписам статуту ТОВ «Север-Авто». Просить суд: поновити його на посаді директора ТОВ «Север-Авто» з 23 березня 2016 року; визнати недійсним протокол загальних зборів учасників ТОВ «Север-Авто» №04/2016 від 22.03.2016р.; визнати недійсним наказ ТОВ «Север-Авто» №8-к від 22.03.2016р.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Север-Авто» на його користь заробітну плату за грудень 2014 року в сумі 2 518,77 грн., суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 17.12.2014 р. по день винесення рішення судом у даній справі, компенсацію за невикористану відпустку за період з 03.01.2014 р. по 17.12.2014 р. в сумі 2596,08 грн., моральну шкоду в розмірі 25 000,00 грн. Позивач [PERSON] належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, в залу суду не зявився, в наданому суду клопотанні просив розгляд справи проводити без його участі, за участі представника [PERSON] (а.с. 125). Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 01.06.2016р. (а.с. 59), в судовому засіданні уточнений позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, наведених в ньому. Представник відповідача, [PERSON], який діє на підставі довіреності від 29.11.2016р. (а.с. 167), в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи свої заперечення наступним. Згідно з ст. 145 ЦК України та ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор), який здійснює поточне керівництво його діяльності, є підзвітним загальним зборам його учасників. Відповідно до Статуту ТОВ «Север-Авто», затвердженого Протоколом загальних зборів учасників №03/2016 від 08.02.2016р., призначення/обрання виконавчого органу здійснюється виключно загальними зборам учасників Товариства та належить до їх виключної компетенції. Відповідно до ч. 3 ст. 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу товариства можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Зміст цього положення треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов'язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, але за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може взагалі розглядатися в площині трудового права, саме тому таке право закріплено не в Кодексі законів про працю, а в Цивільному кодексі. Необхідність такої норми зумовлено перш за все специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. №9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно встановити з яких підстав проведено звільнення, перевірити їх відповідність до вимог закону. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на специфічний статус позивача, як виконавчого органу Товариства, його звільнення відбулося згідно з рішенням загальних зборів учасників, оформленого Протоколом № №04/2016 від 22.03.2016р., який є єдиною і законною підставою для вчинення подібної дії. Діючий ЦПК України не передбачає оскарження подібних документів у цивільному порядку, оскільки визнання незаконними, противоправними рішень зборів учасників відноситься до виключної підсудності господарських судів. До того ж, згідно до встановленої практики розгляду подібних спорів, у судовому порядку недійсним може бути визнано лише рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи, а не протокол загальних зборів. Протокол є документом, який фіксує факт прийняття рішення загальними зборами, і не є актом за змістом статті 20 ГК України. Визнання недійсним Наказу №8-к від 22.03.2016р. можливо лише після скасування, визнання незаконним відповідного рішення загальних зборів учасників Товариства, на підставі якого даний наказ було винесено. З огляду на вищезазначене, окреме скасування такого наказу фактично неможливе, оскільки він є похідним від рішення загальних зборів учасників, оформленого Протоколом № №04/2016 від 22.03.2016р. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач\~[PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем. 03 січня 2014 року було видано наказ № 4/14-к про вступ до посади, у якому зазначено, що [PERSON] з 3 січня 2014 року приступає до виконання обов'язків директора ТОВ «Север-Авто» за сумісництвом. Протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Север-Авто» №09/12-1 від 16.12.2014 року прийнято рішення звільнити [PERSON] з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Север-Авто» з 16.12.2014 року, призначити [PERSON] директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Север-Авто» з 17.12.2014 року. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2016 року поновлено [PERSON] на посаді директора ТОВ «Север-Авто» з 17 грудня 2014 року. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді підлягало негайному виконанню (а.с. 10-19, 36). Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Север-Авто», відповідно до протоколу №04/2016 від 22.03.2016 р., вирішено відкликати (припинити повноваження) директора ТОВ «Север-Авто» [PERSON] та розірвати з ним трудовий договір з 22.03.2016р., на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 37). Наказом ТОВ «Север-Авто» №8-к від 22.03.2016 р. [PERSON] директора ТОВ «Север-Авто» звільнено з 22 березня 2016 року у звязку з припиненням повноважень посадової особи, п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Розвязуючи вимоги позивача про визнання недійсним протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Север-Авто» №04/2016 від 22.03.2016р., суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначені норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів зазначено в\~ст.16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 12 червня 2013 року в справі 6-32цс13 законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст.\~55,\~124 Конституції України\~та\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст.\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким,\~що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Протокол загальних зборів є лише фіксацією дій, які мали місце 22.03.2016р., і згідно зі ст.57 ЦПК України є доказом, який у разі виникнення спору повинен оцінюватися судом відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, його оскарження не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів особи. Розвязуючи вимоги про визнання недійсним наказу ТОВ «Север-Авто» №8-к від 22.03.2016р., суд виходить з наступного. Положення статей 12-13 Статуту ТОВ «Север-Авто» передбачають, що вищим органом Товариства є Загальні Збори Учасників. Виконавчим органом Товариства є Директор Товариства, який вирішує всі питання діяльності товариства. Контроль за діяльністю Директора Товариства здійснюєтеся Ревізійною комісією Товариства. Загальні Збори Учасників є вищим органом управління Товариства та складаються з Учасників або їх уповноважених представників. Збори Учасників мають повноваження згідно Статуту вчиняти будь-які дії стосовно діяльності та справ Товариства, що не суперечать закону. Положення статті 3 Статуту передбачають, що учасником товариства є ТОВ "АФФІТО-СТАБ". Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Север-Авто» від 22 березня 2016 року явка присутніх на Загальних зборах становить 100%, присутнє ТОВ "АФФІТО-СТАБ" в особі директора [PERSON] Збори повноважні на прийняття рішень по всім питанням порядку денного. За п. 4 частини першої ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням цього товариства, крім трудових спорів. Відповідно до пункту 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» від 25.02.2016\~ № 4, господарським судам слід враховувати, що згідно з абзацом другим пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 № 1-рп/2010 усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов'язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 ЦК України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 КЗпП України. Зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов'язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, але за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 КЗпП України. Якщо в позовній заяві об'єднано вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів про обрання, звільнення, відкликання, поновлення на посаді тощо керівників чи інших посадових осіб юридичної особи з підстав порушення норм ЦК України, ГК України, Закону України "Про господарські товариства", Закону України "Про акціонерні товариства", інших норм цивільного та господарського законодавства, статуту товариства з вимогами скасувати наказ про призначення (звільнення, відкликання) керівника чи іншої посадової особи або розірвати трудовий контракт, укладений з керівником чи іншими посадовими особами, господарський суд на підставі пункту 1 частини першої статті 62 ГПК України відмовляє у прийнятті позовної заяви в частині вимог, які стосуються відповідного наказу або трудового контракту, а у разі помилкового порушення провадження у справі щодо наведених вимог - припиняє провадження в частині цих вимог на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України. Суд, на підставі статті 10 ЦПК України, сприяючи всебічно і повному з'ясуванню обставин справи, розяснив представнику позивача право позивача звернутись до господарського суду з позовом про визнання недійсним рішення загальних зборів про звільнення [PERSON], однак, позивач своїм правом не побажав скористатись, з відповідним позовом, під час розгляду дійсної справи, до господарського суду не звернувся. Оскільки на теперішній час рішення загальних зборів учасників ТОВ «Север-Авто» від 22 березня 2016 року не скасоване, а оспорюваний наказ №8-к від 22.03.2016р. виданий на підставі цього рішення та на його виконання, то підстави для скасування наказу відсутні. Інші доводи позивача щодо незаконності його звільнення також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Частиною 1 статті 47 КЗпПУ передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За результами огляду в судовому засідання трудової книжки, копія якої долучена до матеріалів справи, виданої на імя [PERSON] серії АН №129107, вбачається, що в період з 17 листопада 2011 року по 05 вересня 2014 року він займав посаду директора в ТОВ «Екологічна компанія Громада-Словянськ» . 03 січня 2014 року Наказом № 4/14-к про вступ до посади, [PERSON] з 03 січня 2014 року приступив до виконання обов'язків директора ТОВ «Север-Авто» за сумісництвом. Положення пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи. Таким чином, доводи представника позивача, щодо порушення трудових прав [PERSON] не наданням йому трудової книжки не заслуговують на увагу суду. Так, з пояснень представника відповідача, наданих в судовому засіданні вбачається, що трудова книжка [PERSON] була найдена випадково на його колишньому робочому місці. До кадрової служби ТОВ «Север-Авто» трудова книжка не здавалась, оскільки ТОВ «Север-Авто» не було основним місцем роботи позивача. За допомогою поштового звязку [PERSON] трудову книжку отримувати відмовляється (а.с. 134-137). Також не знайшли під час судового розгляду свого підтвердження доводи позивача, щодо звільнення [PERSON] з посади директора ТОВ «Север-Авто» без фактичного поновлення на посаді директора. Положення статті 1291 Конституії України передбачають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Так, частина перша\~статті 235 КЗпП України\~ передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята\~статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення. Обов'язковість рішень суду віднесена\~Конституцією України\~до основних засад судочинства. Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей\~14,\~367 ЦПК України\~судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Під час судового розгляду встановлено, що поновлення [PERSON] на посаді директора ТОВ Север-Авто відбулось в день винесення рішення судом апеляційної інстанції, 22 березня 2016 року, яким [PERSON] поновлено на посаді директора ТОВ «Север-Авто» з 17 грудня 2014 року. Зі змісту резолютивної частини рішення вбачається, що в частині поновлення [PERSON] на посаді воно підлягало негайному виконанню (а.с. 10-19, 36). Таким чином, поновлення [PERSON] на посаді у його відсутності, але в день винесення відповідного рішення судом апеляційної інстанції, не може свідчити про порушення трудових прав позивача. Також під час судового розгляду було встановлено, що змінені відомості про директора ТОВ «Север-Авто» були внесені і до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Так, 22 березня 2016 року в складі керівництва юридичної особи ТОВ «Север-Авто», ідентифікаційний код юридичної особи 30354146 були зареєстровані зміна керівника на [PERSON], та, того ж дня, зміна керівника на [PERSON], що підтверджується копіями заяв про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу (а.с. 225-226, 227-230). Доводи позивача щодо не проведення з ним розрахунку за грудень 2014 року та не виплати йому компенсації за невикористану відпустку також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так з довідки про доходи [PERSON], вбачається, що за спірний період йому нараховано 2518 грн. 77 коп. (а.с.190). З наданих ПФУ відомостей персоніфікованого обліку вбачається, що за грудень 2014 року [PERSON] отримана заробітна плата в сумі 2518 грн. 77 коп. (а.с.84). Під час судового розгляду встановлено, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2016 року було виконано ТОВ «Север-Авто» в повному обсязі, [PERSON] здійснене нарахування всіх належних до сплати сум. Листом від 22 березня 2016 року [PERSON] був запрошений до ТОВ «Север-Авто» для проведення повного розрахунку та отримання всіх належних до сплати сум, однак до цього часу на підприємство не зявився (а.с.136). Таким чином, підстави для стягнення зазначених сум в судовому порядку відсутні. В задоволенні заявлених [PERSON] вимог про стягнення з ТОВ «Север-Авто» на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, та моральної шкоди слід відмовити, оскільки вони є похідними від вимог про поновлення на посаді, в задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного, позов [PERSON] не може бути задоволений з підстав, наведених в ньому.

Outcome: dismissed