Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

28 квітня 2015 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.11.2008 року. 01 червня 2010 року з її згоди, в належному їй будинку була зареєстрована відповідач -[PERSON], [INFO], яка та той час була співмешканкою сина позивача [PERSON], та не мала місця реєстрації. Після реєстрації відповідачка жодного дня не проживала у житловому будинку. Весь час відповідачка фактично проживає у м. Дніпропетровську, але реєстрацію за місцем фактичного проживання не здійснювала. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період її не проживання в будинку не існує. Так, як відповідач не проживає за вищевказаною адресою, у позивача виникають труднощі з оформленням субсидії, чим порушуються права позивача, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивач вважає, що відповідачка повинна бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки не проживає в ньому більше одного року та повинна бути знятою з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить стягнути кошти з відповідача за подачу оголошення в газеті. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена через періодичне видання газети "Вісті Придніпров'я", оскільки місце мешкання її не відоме. На підставі ч.9 ст.74 ЦПК України після опублікування оголошення в пресі відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с. 31). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог до предмету спору - Софіївський районний сектор головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, просить розглянути справу за відсутності у судовому засіданні свого представника, про що подано відповідну письмову заяву (а.с. 27). Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 20 листопада 2008 року ( а.с.4) . Згідно довідки виданої виконкомом Жовтневої сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області від 05.03.2015 року, встановлено, що [PERSON], [INFO], з дня реєстрації, тобто з 01 червня 2010 року, та по даний час в [ADDRESS], не проживає (а.с. 5). Як вбачається з наданих позивачем письмових пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дійсно відповідач [PERSON] ніколи не проживала за адресою [ADDRESS] (а.с. 8, 9, 10). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійснені. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановленим обставинам відповідають правовідносини, що виникають із права власності та захисті права власності від порушень. За таких обставин позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. За умовами ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Встановлено, що відповідачка не проживала в даному жилому приміщенні майже 5 років, що підтверджується наданими доказами по справі, письмовими поясненнями свідків, тому [PERSON] вважається такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства . Згідно ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Витрати понесені щодо виклику відповідача через оголошення у пресі у розмірі 300,00 грн., що підтверджено відповідною квитанцією підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved