Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою в якій просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11363832000 від 24.06.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] ; визнання недійсним іпотечного договору від 24.06.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1896, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] ; зупинити ПАТ «Укрсиббанк» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту № 11363832000 від 24.06.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] з моменту останньої оплати квитанціями; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запису про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 24.06.2008 року, а саме: трикімнатної квартири за адресою [ADDRESS] ); зобов`язання [PERSON] повернути ПАТ «Укрсиббанк» у натурі все що він отримав на виконання угод за договором по наданню споживчого кредиту № 11363832000 від 24.06.2008 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] та іпотечним договором від 24.06.2008року, зареєстрованого в реєстрі за № 1896; зобов`язати ПАТ «Укрсиббанк» повернути [PERSON] у натурі все, що він отримав на виконання угод за договором по наданню споживчого кредиту № 11363832000 від 24.06.2008 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] та іпотечним договором від 24.06.2008року, зареєстрованого в реєстрі за № 1896. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали посилаючись на те ,що банк не мав ліцензії на видачі кредиту в іноземній валюті фізичній особі , позивач не був ознайомлений з умовами кредитного договору не отримав усю необхідну інформацію стосовно кредиту орієтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову. Ухвалою судді від 25.12.2914 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду. Ухвалою суду від 19.02.2015 року прийнято позов про зміну предмету позову та того ж числа ухвалою суду витребувані документи у відповідача. Ухвалою суду від 08.04.2015 року відкладено судове засідання у зв`язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 10.06.2015 року відмовлено в прийнятті зустрічного позову. Ухвалою суду від 22.10.2015 року залучено в якості третьої особи Національний Банк України. Ухвалою суду від 11.11.2015 року витребувано у відповідача документи. Ухвалою суду від 11.12.2015 року призначено судово-економічну експертизу. Ухвалою суду від 01.04.2015 року задоволено клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. Ухвалою суду від 24.11.2016 року відновлено провадження по справ у зв`язку з надходженням висновку експерта. Ухвалою суду від 10.03.2017 року призначено судово-економічну експертизу за клопотанням позивача. Відповідно до розпорядження 29.03.2016 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Кулінки Л.Д. цивільну справу передано судді Павелко І.Л. Ухвалою суду від 12.02.2018 року визначено розглядати справу за правовими загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 19.03.2018 року закрито підготовче засідання. Ухвалою суду від 28.01.2019 року відновлено провадження. Заслухавши пояснення позивача представників сторін, дослідивши матеріали справи суд находить позов який задоволенню не підлягає. Встановлено, що 24 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» згідно п.1.1 Статуту та громадянином [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11363832000, відповідно до п.1.1 якого банк зобов`язаний надати позивачу кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 40000,00 доларів США, що еквівалентно на день укладання договору 193 988 грн. за офіційним курсом НБУ, а позичальник зобов`язаний прийняти, належним чином використовувати та повернути кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку та на умовах визначених договором. Відповідно до п.1.2.2. кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі не пізніше 23 червня 2023 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або відповідної угоди сторін. Відповідно до п.1.5 кредитного договору банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника №26201149985301. В Розділі 9 кредитного договору вказана інформація про банк: код за ЄДРПОУ, рахунки, місцезнаходження банку, адреса для листування. Відповідно до п.7.13 кредитного договору, сторони домовились вважати, що позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та _ обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови договору та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає: справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав банку інформаційний лист (щодо сукупної вартості кредиту) згідно вимог законодавства України зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі заяви позичальника на видачу готівки № 56 від 24 червня 2008 року банк надав, а позичальник отримав кредитні кошти в сумі 40 000 доларів США, підтверджується меморіальним валютним ордером № 0001469512/06 від 24 червня 2008 року . Таким чином, банк виконав свої зобов`язання з надання кредитних коштів в іноземній валюті в сумі 40 000 доларів США відповідно до умов договору. Враховуючи викладене, твердження позивача про те, що: в кредитному договорі відсутня істотна умова - не зазначено рахунок, на зараховуються кредитні кошти; відповідачем не надано інформації про особу кредитодавця та про вартість послуги, відповідач не мав наміру виконувати кредитний договір, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземній валютою, не відповідають дійсності та спростовуються доказами - Договором про надання споживчого кредиту №11363832000 від 24 червня 2008 року, заявою позичальника на видачу готівки № 56 від 24 червня 2008 року, меморіальним валютним ордером №0001469512/06 від 24 червня 2008 року. Твердження позивача про те, що відповідач не є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій спростовуються ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», де зазначено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги, а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вкладників (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (кредитні операції банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, за наявності відповідної ліцензії (дозволу) Національного банку України - в іноземній валюті. Стаття 99 Конституції України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць і ємних держав. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений органами спеціального законодавства України. Іноземна валюта може використовуватись у їдках і в порядку, встановленому законом. 24 грудня 2001 року Національним банком України видано ЛКІБ «УкрСиббанк» банківську ліценнзію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий віл № 75-2 від 19 листопада 2002 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначають операції із розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. За приписами статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський дат - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення у, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно із ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають у себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті. Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли надавати кредити в іноземній валюті або регламентували таке кредитування в іноземній валюті. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що іє потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Виходячи з положень ст.5 Декрету КМУ, можна зробити висновок, що генеральні ліцензії вдаються Національним банком України лише певному колу суб 'єктів: банкам, фінансовими установам а оператору поштового зв`язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 статті 5 Декрету КМУ . Відповідно до п.«в» ч.4, спи 5 Декрету КМУ індивідуальні ліцензії видаються на операції надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межи Однак, на час подачі позову до суду законодавством України не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. я обставина з огляду на характер норми не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов`язані з наданням резидентами (банками та іншими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету КМУ. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджено постановою Правління НБУ від 17 травня 2001 року № 275. Відповідно до п. 5.3 Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Таким чином, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання коштів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Надання кредиту в іноземній валюті не є підставою для визнання кредитного договору чи окремих умов кредитного договору щодо кредитування та виконання позичальником платіжних зобов`язань за кредитним договором недійсним, оскільки Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» не містить такої заборони. Висновок про обов`язковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових пів, які надаються банком, суперечить положенням ст. 19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Оскільки, чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов`язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Зазначений висновок також підтверджений самим Національним банком України, який у своїх листах від 29.05.2001року №28-313/2178 та від 07.12.2009року № 13 - 210/7871 - 22612, з посиланням на норми Декрету кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначив, що здійснення резидентами операцій по отриманню та наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку країни. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму ідивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для Тиснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ с наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. У зв`язку з наявністю у банка відповідної генеральної ліцензії, здійснення ним кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Як зазначено вище банк отримав від НБУ банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від його імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19 листопада 2002 року на право здійснювати операції з валютними цінностями, що с генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Національний банк України неодноразово висловлював свою правову позицію щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті уповноваженими банками на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з ними цінностями. Копії листів Національного банку від 07.12.2009р. №13-210/7871-22612, від Ю10 №18-311/5472, від 26.07.2011р. №18-312/4526-8807 додаються. Така позиція Націального банку України підтверджена судовою практикою. Відповідного висновку дійшов Верховний суд України, узагальнюючи судову практику розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин (від 07.10.2010 року), зазначивши що «за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету N 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам, чинного законодавства України». AT «УкрСиббанк» є юридичною особою відповідно до чинного законодавства, має цей з дня державної реєстрації та надає банківські та інші фінансові послуги, а також здійснює діяльність, визначену Статутом банку та чинним законодавством. AT «УкрСиббанк» здійснює свою діяльність на підставі банківської ліцензії. AT «УкрСиббанк» здійснює діяльність, банківські ті інші фінансові послуги в національній валюті України та на підставі індивідуальної ліцензії та Дозволу Національного банку України - в іноземній валюті. Доводи позивача про те ,що він не був ознайомлений з кредитними умовами безпідставні по наступним обставинам. Між позичальником та банком 24.06.2008 року було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11363832000 від 24.06.2008 року, відповідно до якого було підписано додаток № 2 «Графік платежів визначеної сукупної вартості кредиту» та додаток № 3 «Тарифи банку» Вказані додаткові угоди є невід`ємною частиною договору про надання споживчого кредиту № 11363832000 від 24.06.2008 року, що позичальник підтвердив власним підписом. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №3161 споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак позичальник у встановленому порядку не відмовлявся від виконання умов кредитних договорів та не інформував банк про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Відповідач AT «УкрСиббанк» виконав свої зобов`язання за кредитними договорами в повному обсязі, здійснивши зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника . За рахунок кредитних коштів позичальником було придбано нерухомість. За таких умов, договір вважається укладеним з моменту, коли банк, як сторона, яка одержала пропозицію клієнта укласти кредитний договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у заяві (ч. 2. ст. 640 ЦК України), а тому посилання позивача у своїй позовній заяві на те, що договір укладений між ним та банком не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме банк ввів клієнта в оману, не надав інформації в письмовій формі, передбаченої нормами чинного законодавства є безпідставними та не обгрунтованими. Відповідно до статті 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Щодо тверджень позивача про несправедливі умови кредитного договору, слід зауважити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330це16, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, [PERSON] не надав доказів та не навів переконливих обґрунтувань на підтвердження існування будь - якої з зазначених обставин, зокрема, що при підписанні кредитного договору № 11363832000 було порушено принцип добросовісності, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають йому шкоди, як споживачеві. Крім того, в силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] кредитний договір № 11363832000 було підписано без будь-яких зауважень та застережень. Окрім того в договорі зазначено ,що позивачу були роз`яснені усі умови надання кредитного договору що він підписав. Позичальник також не був позбавлений можливості відмовитися від укладення кредитного договору у випадку, якщо його не влаштовують будь-які умови даного правочину. З огляду на зазначене, суд вважає що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання кредитного договору недійсним Таким чином, позивач отримав усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору. Суд приходить до висновку, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким правом позивач не скористався, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. Крім того, позичальником тривалий час виконувались умови кредитних договорів сплачувались відсотки та обов`язкові платежі по кредиту. Твердження позивача, щодо введення в оману однією стороною правочину іншої не узгоджуються із обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, зі змісту наведених правових норм слідує, що правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації дійсності правочину за статтею 230 ЦК України. При укладенні кредитного договору відповідачем було надано позивачу інформацію про умови кредитування, графік погашення кредиту, із якими останній погодився, що ствердив особистими підписами. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша сова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та іти проценти. Відповідно до ст. 2 Закону «Про банки та банківську діяльність» кошти є грошима в пальній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного кредитування і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Відповідно до ст. 5 Декрету N 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються відповідно до генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з ними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до висновку експерта Тарасової О.Б. за результатами проведеної судово-економічної екпертизи від 19.06.2017 року №132/06/2017 встановлено: загальна сума коштів [PERSON] , що сплачені на користь AT «УКРСИББАНК» за договором про надання споживчого кредиту № 11363832000 від 24.06.2008 року, з урахуванням сплати тіла кредиту, відсотків, комісій та інших платежів, станом на 01.01.2016 року складає 48 388,32 дол. США та 3 879,76 грн. Згідно з випискою про рух коштів по кредитному договору № 11363832000, за весь час дії кредитного договору, позичальником на користь банку сплачено 48 392,99 доларів США та 3 879,76 грн., які зараховані позикодавцем в наступному порядку: З 879,76 грн. - комісія за кредитним договором, відповідно до тарифів розрахунково-касового обслуговування; 23 134,94 дол. США - кошти направлені на погашення основного боргу; 25 258,05 дол. США - кошти, направлені на погашення відсотків за користування кредитом. Отже, сума, визначена експертом відрізняється від суми, що врахована банком на 4,67 доларів США. При цьому, експертом зазначено, що дослідження проведено в межах наявних матеріалів. Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що всі кошти, сплачені позичальником в рахунок повернення кредиту, та за користування кредитними коштами, вірно зараховані банком, відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до висновку судового експерта Віхляєва О.К. за результатами проведення судово-економічної експертизи №1960 від 27.10.2016 року за даними п.1.З.1. договору про надання споживчого кредиту №11363832000 від 24.06.2008р. (Т.4 а.с.48-51) процентна ставка за користування кредитом становить 14,35%. Відповідно додатку №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» від 24.06.2008р. (Т.1 а.с.42-47) до договору №11363832000 від 24.06.2008р., реальна процентна ставка складає 17,07%, абсолютне значення подорожчання кредиту становить 48537,20 дол.США. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи): - реальна процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту №11363832000 від 24.06.2008року, складає 17,79% та є та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом та реальної процентної ставки - абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання споживчого кредиту №11363832000 від 24.06.2008року складаєє вищим від абсолютного значення подорожчання кредиту, наведеного договору судово-економічна експертиза за цивільною справою №404/10645/14-ц15. За результатами експертизи в межах наявних матеріалів, щомісячні платежі(вт.ч. заборгованість за кредитом, проценти за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів), згідно умов на момент укладання договору про надання споживчого кредиту №11363832000 від 24.06.2008р. складають: від 227,32дол.СШАдо997,53дол.США (докладно див. кол.2 Додатку 1 експертизи ). Згідно наявних матеріалів, оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладення договору про надання споживчого кредиту №11363832000 від 24.06.2008 року в повній мірі не узгоджується з«Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою правління НБУ№168 від1 0.05.2007р.) та Закону України «Про захист прав споживачів». Додаток№2 «Графік платежів ,визначення сукупної вартості кредиту»(т.1а.с.42-47) до договору №11363832000 від 24.06.2008 року не містить загальні суми щомісячних платежів за кожним платіжним періодом. Крім того, додаток №2 до договору №11363832000 від 24.06.2008року не відображає усіх витрат, пов`язаних з укладенням договору (в т.ч. не відображає комісію 2,00% від суми кредиту у розмірі 3879,76 грн.). Постанова Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року«Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (зареєстрована в Міністерстві юстиції України за № 541/13808 від 25.05.2007року), не передбачає визначення методів нарахування процентів. За результатами дослідження, арифметичним перерахунком встановлено, що для нарахування процентів у додатку №2 до договору №11363832000 від 24.06.2008 року, використаний банком метод («факт/360») узгоджується з методом, визначеним у додатку №1 («Положення про облікову політику АКІБ «УкрСиббанк») до наказу №1236 від 29.12.2007 року. Вказана експертиза не спростовує волевиявлення сторін зазначене в укладеному споживчому кредиті, а висновок експерта Тарасової О.Б. за результатами проведеної судово-економічної екпертизи від 19.06.2017 року №132/06/2017 підтверджує вірно зараховані кошти банком, відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства. Крім того AT «УкрСиббанк» звертається до суду із заявою про застосування строків позовної давності посилаючись на те, що відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів. Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від де коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Протягом 6 років позичальник виконував обов`язки за кредитним договором, сплачував відсотки за кредитом та повертав банку обов`язкові платежі по кредитному договору, однак звернувся до суду з захистом порушеного права лише 22.12.2014 року. Оскільки позивач з 24.06.2008 року з дати укладення кредитного договору виконував його умови, AT «УкрСиббанк» вважає що йому було достеменно відомо про наявність договорів (кредитного та іпотечного) він власними діями визнав умови договорів, здійснював погашення. Таким чином суд вважає, що встановлений законодавством трирічний строк, в межах якого особа може звернутися за захистом порушеного права минув і поважності пропуску звернення до суду позивач та його представник не навів. Однак суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог про визнання недійсним споживчого кредиту та іпотечного договору, оскільки позивач не довів заявлені позовні вимоги. Відповідно суд відмовляє в задоволення позовних вимог які є похідними про виключення з реєстру обтяжень та зобов`язань сторін повернути отримане по договорам. При подачі позову позивав звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати суд відносить за рахунок держави. На підставі Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року, ст.ст. 4, 15, 16, ч.3 ст.91, ч.1, ч.5 ст.203, ст.215, ст.227, ст.1054 ЦК України, Закону України " Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг",

Outcome: dismissed