Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

\~\~ \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звертаючись до суду з вказаним вище позовом просить: \~ \~ \~ \~-\~ визнати\~недійсним з\~моменту укладення\~Іпотечний договір,\~укладений між\~Публічним акціонерним\~товариством «Банк\~«Демарк» та\~[PERSON],\~посвідчений приватним\~нотаріусом Чернігівського\~міського нотаріального\~округу [PERSON]\~та зареєстрований\~в реєстрі\~за №\~242,\~ предметом\~якого є:\~незавершена будівництвом\~Чернігівська біологічна\~фабрика обласної\~станції захисту\~рослин,\~що знаходиться\~за адресою:\~Чернігівський район,\~с.\~Новий Білоус,\~вул.\~Квітнева,\~24; -визнати\~виконавчий напис,\~зареєстрований у\~реєстрі за\~№ 2363\~від 16\~жовтня 2007\~року,\~вчинений приватним\~нотаріусом Чернігівського\~міського нотаріального\~округу [PERSON]\~на підставі\~договору іпотеки\~від 02.03.2006\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Чернігівського\~міського нотаріального\~округу [PERSON]\~та зареєстрований\~в реєстрі\~за №\~242\~про звернення\~стягнення на\~передане в\~іпотеку майно,\~незавершену будівництвом\~Чернігівську біологічну\~фабрику обласної\~станції захисту\~рослин,\~що знаходиться\~за адресою:\~Чернігівський район,\~с.\~Новий Білоус,\~вул.\~Квітнева,\~24,\~таким,\~що не\~підлягає виконанню; - зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме: незавершену будівництвом Чернігівську біологічну фабрику обласної станції захисту рослин, що знаходиться за адресою: Чернігівський район, с. Новий Білоус, вул. Квітнева, 24, яка належить [PERSON], накладену приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі 02.03.2006 за № 25. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до ч.2 ст.16 Закону України « Про іпотеку», в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного іпотечного договору, передача в іпотеку об"єктів незавершеного будівництва здійснювалось виключно шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку. Проте дані вимоги Закону сторонами враховані та були так як в іпотеку було передано не права на земельну ділянку на якій розташований об"єкт незавершеного будівництва, а сам об"єкт незавершеного будівництва, який відповідно до ст.5 вказаного вище Закону, не міг бути предметом іпотеки. Оскільки при укладенні іпотечного договору сторонами не були дотримані вимоги ч.2 ст.16 ЗУ " Про іпотеку", позивач, відповідно до положень ч.1 ст.203, ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України, просить визнати Іпотечний договір недійсним, що є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса, вчиненого на підставі цього іпотечного договору таким, що не підлягає виконанню, та зняття заборони відчуження на предмет іпотеки. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на відсутність підстав для визнання іпотечного договору недійсним, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та зняття заборони, зазначаючи, що позивач мав право приватної власності на об"єкт нерухомого майна - незавершене будівництвом майно, а отже посвідчення Іпотечного договору могло відбуватися виключно шляхом передачі відповідного майна в іпотеку та реєстрації на нього заборон, а отже приватним нотаріусом при посвідченні Іпотечного договору було дотримано всі чинні на той момент норми закону ( а.с.42-43). Також Відповідач у поданній до суду заяві просить застосувати строк позовної давності, вказуючи, що оспорюваний правочин був укладений з позивачем 02.03.2006, жодних перешкод для подання позовної зави про визнання договору недійсним в межах трирічного строку з моменту укладення договору, у нього не існувало, а тому строк позовної давності сплив ще у березні 2009 року, питання про поновлення пропущеного строку позивач не ставить і жодних поважних причин його пропуску не наводить. 13.02.2018 позивачем були поданні пояснення на відзив, в яких просить не приймати до уваги заперечення Відповідача, викладені у відзиві ( а.с.58-59). 21 лютого 2018 року ухвалою суду залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON]. 17 квітня 2018 року винесено ухвалу суду про розгляд даної справи за правилами позовного провадження в загальному порядку. 16 травня 2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач в судове засідання не з"явився, надав повноваження на представлення його інтересів своєму представнику - [PERSON] ( а.с.20). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки зобов"язання не є припиненим, а тому строк позовної давності не застосовується. \~ \~ \~ \~Представник відповідача позов не визнала, просила застосувати строк позовної давності, та відмовити в задоволенні позову. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з"явився, згідно листа Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 19.03.2018 №01.1-35/2016/18/4, діяльність даного нотаріуса припинена з 01 грудня 2008 року ( а.с.74). Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивльного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Судом встановлено, що 01 березня 2006 року між ВАТ «Банк «Демарк» та ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Інвестекоїр» в особі Директора [PERSON] укладено Кредитний договір №132, за яким банк надав позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 1\~159\~000,00, строком по 28 лютого 2007 року ( а.с.44-45). Представник відповідача зазначила, що зобов»язання за даним кредитним договором не виконано, виконавчий лист знаходиться на примусовому виконанні. Дані обставини не заперечувалися представником позивача. З метою забезпечення виконання зобов»язань за Кредитним договором від 01 березня 2006 року між ВАТ «Банк «Демарк» та [PERSON], який виступив як Майновий поручитель ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Інвестекоїр», укладено 02 березня 2006 року Іпотечний договір, згідно якого предметом іпотеки є: незавершена будівництвом Чернігівська біологічна фабрика обласної станції захисту рослин літ.»А-2» готовністю 96%; склад літ. «Б-1» -93% готовністю, знос-20%; гараж лі.»В-1» -95%готовності, знос 20%, підстанція літ."Г-1"- 55 % готовності, знос 20%; теплиця літ "Д-1", що знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Миру (бувша назва Леніна) , б/н. Іпотечний договір посвідчений Приватним нотаріусом [PERSON]М.( а.с.46-50). Як вбачається з копії ухвали Чернігівського районного суду Чернігівської області від 16.10.2013 та Витягу про державну реєстрацію прав від 11.05.2011, об"єкту незавершеного будівництва Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин, рішенням виконавчого комітету Новобілоуської сільської ради №48 від 14.04.2011 присвоєно адресу: Чернігівська область, Чернігівський район, с.Новий Білоус, вул. Квітнева,24 ( а.с. 18-19). Також судом встановлено, що на момент укладення Іпотечного договору, предмет іпотеки належав позивачу [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу державного майна об"єкта незавершеного будівництва Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин від 17.03.2000, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], додатковою угодою до договору від 10.10.2000 посвідченою приватним нотаріусом [PERSON], договором від 20.05.2004, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], яким внесено зміни до договору купівлі-продажу щодо строків завершення будівництва ( а.с.60-64). Згідно з п. 1.2 Договору купівлі-продажу право власності на об"єкт незавершеного будівництва Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин перейшло до [PERSON] з моменту нотаріального посвідчення Договору, тобто з 17.03.2000, про що також зазначено в листі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області ( а.с.77). Відповідно до Договору оренди земельної ділянки від 29.08.2000, предмет іпотеки, на момент укладення Іпотечного договору, знаходився на території Новобілоуської сільської ради Чернігівського району та області, на орендованій позивачем земельній ділянці, що також було встановлено та зазначено нотаріусом в оспорюваному правочині ( а.с.14-17). Передача в іпотеку прав на вказану земельну ділянку, Іпотекодавцем [PERSON] не здійснювалася. Згідно ч.2 ст.5 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, предметом іпотеки може бути об"єкт незавершеного будівництва. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, передача в іпотеку обєктів незавершеного будівництва здійснювалась шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований обєкт незавершеного будівництва. За змістом ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», якщо земельна ділянка, на якій розташована будівля (споруда), що передається в іпотеку, належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлю (споруду) її новий власник набуває права і обовязки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею). Заборона та обмеження щодо передачі в іпотеку права на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності для забудови були встановлені Законом України від 16 вересня 2008 р. № 509-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» шляхом внесення змін до ст. 413 ЦК України та ст. 93 ЗК України. Цим нормам зворотної дії в часі не надано, а на момент укладення оспорюваного договору іпотеки (2 березня 2006 року) законодавство України таких обмежень не встановлювало. Правовий аналіз положень Закону України «Про іпотеку», які були чинними на час укладення Договору іпотеки (2 березня 2006 року), дозволяє дійти висновку про те, що передача в іпотеку обєкту незавершеного будівництва Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про іпотеку», повина була здійснюватись шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований цей обєкт, зокрема права оренди земельної ділянки, але оскільки дані вимоги закону при укладенні оспорюваного іпотечного договору дотриманні не були, суд погоджуюється з доводами позивача про наявність правових підстав для визнання недійсним Іпотечного договору в порядку ст. 215 ЦК України. В той же час, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обовязок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Частина пята статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобовязаннях з визначеним або невизначеним строком виконання. Так, згідно із цією нормою за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Правило цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права. Разом з тим положення частини пятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобовязання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-75цс15. В даному випадку позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання договору іпотеки недійсним. До позовних вимог позивача про визнання недійсним укладеного 02 березня 2006 року Іпотечного договору відповідно до статті 257 ЦК України встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину, в даному випадку - 02.03.2006, а тому перебіг позовної давності обчислюється саме з цієї дати. Таким чином строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом сплив 02.03.2009 року. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи вище викладене, те, що про застосування строку позовної давності заявлено відповідачем, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за попуском строку позовної давності. Оскільки не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсним Іпотечного договору, то не підлягають задоволенню і похідні від неї вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Outcome: dismissed