Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом та просять позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки та змінити спосіб стягнення аліментів з 1/4 частини всіх видів його заробітку на 3000грн. Свої вимоги мотивує наступним. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та у них є спільна неповнолітня дочка [PERSON] . Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, не приймає педагогічної, матеріальної, грошової, трудової або іншої участі у вихованні дочки. Вона проживає з другим чоловіком та трьома дітьми, працює. Спільній дочці сторін забезпечені належні умови проживання, між нею, її теперішнім чоловіком та дочкою склалися доброзичливі відносини. Відповідач, в свою чергу, не цікавиться на які кошти утримується дочка, де вона навчається та чим займається, не цікавиться її станом здоров`я, навчанням, лікуванням, не піклується про її розвиток та не спілкується з нею, що свідчить про ухилення останнього від виховання дитини. З відповідача стягуються аліменти на дочку в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.11.2009р. і до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість по аліментах станом на 01.02.2020р. складає 25071,81грн. Зазначений розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини з огляду на її вікові потреби та з огляду на збільшення мінімального розміру аліментів, який становить 50% прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Відповідач не має на утриманні інших непрацездатних осіб та не перебуває в офіційних трудових відносинах, працює за кордоном, фактично не сплачував аліментів за рішенням суду. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Відповідач в судове засідання не прибув, причин неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. Представник третьої особи подав висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 07.12.2010р. та у них є спільна дочка [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача стягуються аліменти в розмірі 1/4 всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.11.2009р. і до досягнення дитиною повноліття, що стверджується свідоцтвом про народження, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07.12.2010р. та виконавчим листом, виданим Сокальським районним судом 14.04.2010р. З постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.04.2018р. та розрахунку встановлено, що зазначений вище виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у Бродівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області та заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01.02.2020р. складає 25071,81грн. Із свідоцтва про шлюб, довідки від 03.01.2020р., акта від 04.02.2020р. та характеристики від 04.02.2020р. встановлено, що позивачка вдруге уклала шлюб з [PERSON] та проживає разом з ним, їх двома спільними дітьми та дочкою від попереднього шлюбу [PERSON] в с.Куличків Сокальського району, де спільній дочці сторін забезпечено належні умови, вона успішно та старанно навчається у Великомостівському опорному закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, виключно позитивно характеризується та її навчанням займається мати, батько школи не відвідує, навчанням дочки не цікавиться. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Таким чином, суд погоджується з висновком Опікунської ради при виконавчому комітеті Великомостівської міської ради щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, оскільки в судовому засіданні позивачем не доведено достовірних та достатніх даних в підтвердження обставин, що свідчили б про умисне нехтування останнім своїх батьківських обов`язків та відсутність у нього бажання виховувати дитину. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Разом з цим, згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Окрім цього, у рішенні Європейського суду від 27.11.1992 року справі "Олсон проти Швеції" зазначається "що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Також, особлива увага повинна приділятися найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю, мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (Рішення Європейського суду від 07.08.1996 у справі "Йохансен проти Норвегії"). З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку щомісяця але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є достатніми для забезпечення нормальних першочергових потреб спільної дочки сторін. Позивачка, в свою чергу, на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України, не надала суду жодних доказів погіршення її матеріального стану, або покращення матеріального стану відповідача. Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що позивачка вдруге одружилася та працює, що ніяк не свідчить про зміни в її матеріальному стані. З врахуванням вищезазначеного, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed