Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на житловий будинок, позначений літерою - "А", із житловою прибудовою - "А-1" та прибудовою - "а", загальною площею 141,5 м2, житловою площею 80,7 м2, із господарськими будівлями і спорудами: гараж - "Б", погріб - "В", вбиральня - "Г", скважина - "І", огорожа № 1-4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що [INFO] померла її матір [PERSON] , вона (позивач), дочка померлої, є спадкоємцем першої черги за законом, спадщину після смерті матері прийняла, подавши у визначений законом шестимісячний строк до Броварської районної державної нотаріальною контори Київської області заяву про прийняття нею спадщини після смерті матері. Інші спадкоємці відсутні. Оскільки за життя власника будинку право власності на вказане майно не оформлялось та не реєструвалось відповідно до чинного законодавства, нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області листом від 08 грудня 2017 року № 4263/02-14 у видачі їй свідоцтва про право на спадщину відмовлено, рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно в порядку спадкування. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву у якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач Калинівська селищна рада Броварського району Київської області (далі - Калинівська с/р) у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила провести розгляд справи без присутності їхнього представника, спір вирішити на розсуд суду. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. [INFO] у віці 81 років у селі Димитрово (після перейменування село Квітневе) Броварського району Київської області померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] . Згідно із ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Із копії спадкової справи № 585/2010 до майна померлої [INFO] [PERSON] , заведеної Броварською районною державною нотаріальною конторою Київської області, вбачається, що позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , подавши у встановлений законодавством шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до даної нотаріальної контори. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , відсутні. 08 грудня 2017 року позивачу [PERSON] вказаною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на належну спадкодавцю [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 710889. Позивач [PERSON] зверталася до Броварської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] , однак листом Броварської районної державної нотаріальної контори від 08 грудня 2017 року № 4263/02-14 у видачі свідоцтва про право на спадщину їй відмовлено, оскільки спадкоємцем не надано нотаріусу документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спірний житловий будинок та роз`яснено, що якщо при житті власника житлового будинку право власності на нерухоме майно не оформлялось та не реєструвалось, спадкоємець вправі звернутися до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Із технічного паспорта на житловий будинок садибного типу із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , видно, що за даною адресою знаходяться: житловий будинок - "А", житлова прибудова "А"-1" та прибудова - "а", загальною площею 141,5 м2, житловою площею 80,7 м2, із господарськими будівлями і спорудами: гараж - "Б", погріб - "В", вбиральня - "Г", скважина - "І", огорожа - № 1-4. Житловий будинок побудований у 1966 році, житлова прибудова та прибудова у 1989 році, надвірні будівлі та споруди у 1961 - 1981 роках. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди до спадкоємців є набуття спадкодавцем за життя зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. За змістом положень ч. 2 ст. 331 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01 липня 2004 року № 1952-IV передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно із ч. 3 ст. 3 цього ж Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки та споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, що втратила чинність на підставі наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року, зареєстрованим 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (із подальшими змінами), яке втратило чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14 грудня 2012 року. Вказана Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20). Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні з 1979 року, у цих книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення будинку в експлуатацію. Записи в погосподарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. До часу набрання чинності ЦК України та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" виникнення права власності на житлові будинки та споруди не залежало від державної реєстрації. Із довідки виконавчого комітету Калинівської с/р від 13 липня 2020 року за № 716 видно, що згідно із записами у погосподарській книзі № 6, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , рахується житловий будинок, де власником домогосподарства зазначена покійна [PERSON] . Судом встановлено, що на момент побудови спірного спадкового житлового будинку (1966 рік) чинне законодавство не передбачало обов`язкового отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, підтвердженням належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , є записи в погосподарській книзі № 6, особовий рахунок № [NUMBER] , Калинівської с/р. Суд вважає, що у даному випадку право власності визнається дійсним, незалежно від наявності державної реєстрації права власності на побудований та оформлений у визначеному законом порядку спадкодавцем [PERSON] до набрання чинності 01 січня 2004 року ЦК України житловий будинок. У разі відсутності державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно унеможливлює видачу нотаріальною конторою спадкоємцю [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом на належне останній спірне спадкове нерухоме майно. За змістом положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав є визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , якій на день смерті на праві власності належав спірний спадковий житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved