Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовної заяви Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Криворіжгаз» (надалі-Позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 17.04.2018 року рішенням комісії АТ «Криворіжгаз» з розгляду актів про порушення у присутності ФОП [PERSON] задоволено акт про порушення №501. Здійснено нарахування необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу. 03.05.2018 року листом ПАТ «Криворіжгаз» направив ФОП [PERSON] акт-розрахунок необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості від 17.04.2018 року, акт наданих послуг з розподілу природного газу та рахунок на оплату від 17.04.2018 року на суму 521 155,07 грн. Зазначений лист із додатками відповідач [PERSON] отримав особисто 04.05.2018 року. [PERSON] розрахунок за донарахований обсяг природного газу не здійснив, у зв`язку з чим 15.06.2018 року АТ «Криворіжгаз» звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості за необлікований (донарахований) об`єм природного газу та його вартості, а також витрат на проведення експертизи. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2020 року у справі №904/2741/18 апеляційну скаргу АТ «Криворіжгаз» задоволено, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, позов АТ «Криворіжгаз» задоволено в повному обсязі, стягнуто з ФОП [PERSON] на користь АТ «Криворіжгаз» грошові кошти в розмірі 523806,96 грн., та судовий збір. АТ «Криворіжгаз» звернувся до Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Металургійний ВДВС) із заявою про примусове стягнення з ФОП [PERSON] грошових коштів, стягнутих за результатами розгляду справи №904/2741/18. ДВС відкрило виконавче провадження №61577040 щодо виконання наказу господарського суду про стягнення з ФОП [PERSON] на користь АТ «Криворіжгаз» заборгованості на винесено постанову про арешт коштів боржника. В результаті проведення державним виконавцем виконавчих дій майно боржника не виявлено. Однак, відповідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 19.02.2020 року, боржнику належать: Комплекс гаражів за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зазначене нерухоме майно належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 15.05.2020 року. На підставі зазначеної інформації, 15.05.2020 року АТ «Криворіжгаз» звернулося до Металургійного ВДВС із заявою про звернення стягнення на майно боржника [PERSON] . Разом з тим з Металургійного ВДВС надійшов лист від 01.06.2020 року №45502, відповідно до якого за інформацією, отриманою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що нерухоме майно за адресою [ADDRESS] та адресою [ADDRESS] не належать боржнику на праві власності. Так, за наданою інформацією, Комплекс гаражів за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на підставі договору дарування №769 від 12.06.2018 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 12.06.2018 року. Таким чином, після отримання [PERSON] 04.05.2018 року листа разом із актом- розрахунком необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу на суму 521 155,07 грн. та рахунком на оплату заборгованості, 12.06.2018 року уклав з [PERSON] , з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі, договір дарування №769 та передав у приватну власність Комплекс гаражів за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] , відчужуючи належний йому на праві власності Комплекс гаражів за адресою: [ADDRESS] , своїй дружині [PERSON] був обізнаний про наявність заборгованості перед АТ «Криворіжгаз», а отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку стягнення суми боргу в судовому порядку. Також Позивач вважає, що при укладенні договору дарування №769 воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дія вчинена на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] , атому зазначений правочин є недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Аргументи учасників справи Представник позивача [PERSON] , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідачів адвокат Стригунова Г.І. скерувала на адресу суду відзив. Під час судового розгляду підтримала позицію викладену у відзиві та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. подружжя [PERSON] фактично змінили правовий режим комплексу гаражів із спільної сумісної власності на особисту приватну власність [PERSON] з метою спрощення процедур та зменшення необхідних платежів для подальшого продажу цього майна власникові суміжного нерухомого майна, а саме [PERSON] з огляду на частину 1 статті 67 Сімейного кодексу України (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно додається). Натомість, [PERSON] в подальшому не здійснила продаж комплексу гаражів [PERSON] , позаяк на адресу місця проживання 17 липня 2018 року надійшла ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 06.07,2018 р. у справі N2904/2741/18 про відкриття провадження у справі за позовом АТ «Оператор ГРМ «Криворіжгаз» про стягнення з [PERSON] заборгованості за не облікований об`єм газу та витрат напроведення експертизи у сумі 523 806,96 грн (ухвала, поштовий конверт та відстеження за трек-номером додаються). Таким чином твердження позивача, що [PERSON] , відчужуючи належний йому на праві власності комплекс гаражів своїй дружині [PERSON] , був обізнаний про наявність заборгованості перед АТ «Криворіжгаз» спростовується вищевикладеним та письмовими доказами, які додаються. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що дійсно мав намір купити у [PERSON] комплекс гаражів, однак в них розпочалися судові тяганини і вони не змогли здійснити правочин. Фактичні обставини справи, встановлені судами Мотивувальна частина Судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг, які надає АТ «Криворіжгаз» та між сторонами виник спір з приводу несанкціонованого втручання в работу засобу вимірювальної техніки. За результатами перевірки вирішено стягнути з Відповідача [PERSON] вартість не облікованого природного газу. ПАТ «Криворіжгаз» листом 03.05.2018 року направив ФОП [PERSON] акт-розрахунок необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу і його вартості від 17.04.2018 року, акт наданих послуг з розподілу природного газу та рахунок на оплату від 17.04.2018 року на суму 521 155,07 грн. (а.с.6). Разом з тим, [PERSON] розрахунок за донарахований обсяг природного газу згідно умов договору та вимог Кодексу газорозподільних систем не здійснив, у зв`язку з чим 15.06.2018 року АТ «Криворіжгаз» звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості за необлікований (донарахований) об`єм природного газу та його вартості, а також витрат на проведення експертизи. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2020 року у справі №904/2741/18 апеляційну скаргу АТ «Криворіжгаз» задоволено, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2019 року скасовано і ухвалено нове рішення, позов АТ «Криворіжгаз» задоволено в повному обсязі, стягнуто з ФОП [PERSON] на користь АТ «Криворіжгаз» грошові кошти в розмірі 523806,96 грн., судовий збір за подання позову в розмірі 7857,10 грн, судовий збір, сплачений за перегляд рішення в апеляційному порядку в розмірі 11785,65 грн. (а.с.10-16). З метою виконання рішення суду 13 березня 2020 року АТ «Криворіжгаз» звернувся до Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Металургійний ВДВС) із заявою про примусове стягнення з ФОП [PERSON] грошових коштів, стягнутих за результатами розгляду справи №904/2741/18 (а.с.17, 18). 18 березня 2020 року відкрито виконавче провадження №61577040 щодо виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області №904/2741/18, виданого 28.02.2020 року про стягнення з ФОП [PERSON] на користь АТ «Криворіжгаз» заборгованості та накладено арешт на кошти боржника (а.с.19-21). В результаті проведення державним виконавцем виконавчих дій майно боржника не виявлено. Згідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 01.04.2020 року, що знаходиться в матеріалах виконавчого провадження №61577040, нерухомого майна не виявлено (а.с.25-27). Однак, відповідно інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 19.02.2020 року, боржнику належать: Комплекс гаражів за адресою: [ADDRESS] (а.с.22-24). Однак 01 червня 2020 року сторону позивача повідомлено з Металургійного ВДВС шляхом направлення листа від 01.06.2020 року №45502, відповідно до якого за інформацією, отриманою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що нерухоме майно за адресою [ADDRESS] та адресою [ADDRESS] не належать боржнику на праві власності. Письмовими матеріалами справи підтверджено, що 26 лютого 2004 року [PERSON] будучи в шлюбі з [PERSON] придбав у власність комплекс шлакоблочних гаражів загальною площею 111,5 м2, який складається з: гаражу Н площею 41,2м2, гаражу М площею 37,0 м2, гаражу Л площею 33,3 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу комплексу гаражів, технічним паспортом КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», (а.с.65,66,67-71, В подальшому, за рахунок самовільної реконструкції комплексу гаражів та прибудови побутового приміщення до них загальна площа приміщень комплексу гаражів змінилася з 111,5 м2 на 163,8 м2, що узаконено рішенням Дзержинського районного суду від 06 липня 2006 року у цивільній справі №2п-2993/06, та зареєстровано право власності на нерухоме майно за [PERSON] , що підтверджується витягом №11720026 від 04.09.2006 р. (а.с.72,73). 12 червня 2018 подружжя [PERSON] уклала договір Дарування комплексу гаражів та відповідно до якого Дарувальник [PERSON] безоплатно передав у власність Обдарованій [PERSON] комплексу гаражів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.74). Отже, подружжя [PERSON] фактично змінили правовий режим комплексу гаражів із спільної сумісної власності на особисту приватну власність [PERSON] . Позиція суду та застосовані норми права Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є правочином, тобто це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Він має відповідати положенням ст. 203 ЦК України. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною другою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Отже судом встановлено, що оспорюваний договір дарування виконано, [PERSON] прийняла у дар спірне майно. Посилання Позивача на те, що спірний правочин укладений з метою уникнення боргових зобов`язань за спожитий, але не облікований газ, не заслуговують на увагу, оскільки на дату укладання спірного договору дарування [PERSON] заборгованість перед АТ «Криворіжгаз» була лише нарахована Позивачем, а саме по собі нарахування заборгованості не свідчить про наявність зобов"язання з його сплати, а відтак Відповідач не знав і не повинен був знати, що в майбутньому АТ «Криворіжгаз» подасть проти нього позов до суду про стягнення вартості донарахованого йому об`єму природного газу АТ «Криворіжгаз», та в 2020 році така заборгованість буде стягнута судовим рішенням. Посилання сторони позивача на те, що [PERSON] отримав особисто 04.05.2018 року лист претензію з додатками, не може слугувати беззаперечним доказам обізнаності про наявність заборгованості, оскільки акт про порушення ПКЕЕ є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення перевірки дотримання цих Правил. Даний акт не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є лише різновидом претензії. Крім того, відповідно до протоколу 03/04 засідання комісії з розгляду актів про порушення від 17 квітня 2018 року споживач [PERSON] присутнім не був. Безумовно, рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки таке рішення комісії, оформлене протоколом з розгляду акта про порушення ПКЕЕ, безпосередньо впливає на права та обов`язки відповідного суб`єкта господарювання в контексті його відносин з електропередавальною організацією, встановлює обсяг і вартість недоврахованої електроенергії та створює загрозу припинення електропостачання відповідного споживача». В той же час, Відповідач [PERSON] міг скористатися захистом та оскаржити акт нарахування в судовому порядку, тому твердження про намір уникнення відповідальності та фіктивності правочину, який оспорюється, є надуманими та грунтуються на припущеннях. Оскільки на дату укладання спірного договору дарування, [PERSON] не знав і не міг знати, що АТ "Криворіжгаз" має намір звернутися до суду, або що відносно нього відкрито провадження у справі про стягнення заборгованості за актом про порушення, а так само становм на червень 2018 року відносно відповідачів не було ухвалено судових рішень, які набрали законної сили, та підлягають виконанню, відсутні підстави вважати, що вчинений правочин у формі договору дарування здійснений з метою приховання цього майна від конфіскації. Прийняття ж постійною комісією АТ «Криворіжгаз» щодо [PERSON] рішення про донарахування відповідного об`єму природного газу, не є судовим рішенням, та не є виконавчим документом, тому [PERSON] не був зобов"язаний його виконувати добровільно, судове ж рішення, щодо стягнення такої заборгованості, яке набрало законної сили постановлено лише у лютому 2020 року, тобто через півтора роки після укладання оспорюваного правочину. З цих підстав суд відхиляє посилання представника позивача на позицію ВП ВС, зазначену в позові, оскільки вказана позиція, обов"язкова до застосування, стосується ситуації, коли особа відчужує майно після ухвалення судового рішення або під час судового розгляду справи, а в даному випадку на момент укладання спірного договору, судового спору між сторонами не існувала. Сама по собі обставина, що певна юридична чи фізична особа, маючи майнові претензії до іншої особи, суб"єкта господарювання не є підставою для визнання правочину недійсним з підстав фіктивності. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що ним не виконано і у даній справі було його процесуальним обов`язком. Установивши, що оспорюваний договір дарування за формою та змістом відповідає вимогам щодо таких правочинів, його укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом, який встановив особи, перевірив їх дієздатність і наявність волевиявлення, зокрема [PERSON] як дарувальника, а позивач підстав його недійсності не довів, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Щодо судових витрат Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови у задоволені позову - на позивача.

Outcome: dismissed