Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача ДП «Львіввугілля», у позовній заяві вказала, що 05.11.1997р. вона прийнята учнем кочегара по І розряду на шахту «Червоноградська», 02.01.1998р. переведена машиністом котельні по ІV розряду, 18.04.2000р. переведена учнем апаратника хімводоочищення, 19.05.2000р. переведена апаратчиком хімводоочистки, 11.01.2006р. звільнена з роботи, 23.01.2006р. прийнята на роботу апаратником хімводоочисником (котельні) ІІІ розряду на шахту «Степова», 05.10.2007р. звільнена з роботи у зв'язку із виявленою відповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я. 08.10.2007 року складено акт розслідування професійного захворювання та зроблено висновок про шкідливі умови праці і вони характеризуються умовами, в основному, пов'язаними з запиленістю повітря на робочих місцях, що перевищувала ГДК та фізичних навантаженнях. Згідно довідки СМЕК серії ЛВА-2 №022156 від 06.11.2007р. позивачці вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-2 №336882 від 06.11.2007р. позивачці безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності. Протипоказана робота в умовах дії пилу, подразнюючих речовин, вібрації. Внаслідок отримання професійного захворювання позивачці завдано великої моральної шкоди, яка полягає у значному фізичному болю та стражданнях. Розмір відшкодування завданої моральної шкоди позивачка оцінює у розмірі 30000 грн. При визначенні розміру моральної шкоди вважає, що необхідно врахувати характер та об'єм фізичних, душевних, психічних страждань від одержаної травми та професійного захворювання та тривалість лікування. Просить суд стягнути із відповідача державного підприємства "Львіввугілля" у її користь 30 000грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання. Представник відповідача ДП «Львіввугілля» подав заперечення на позовну заяву, в яких вказує, що висновками МСЕК не встановлено наявності стресу, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання і його наслідків, про моральні страждання чи інші негативні вияви стану потерпілого. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких конкретно міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Крім цього, відповідно до п.5 вказаної постанови суд повинен з»ясувати, чи підтверджується факт заподіяння моральних страждань. Зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. В даному випадку висновки МСЕК не можуть бути доказом спричинення власником моральної шкоди, оскільки вони встановлюють лише факт втрати працездатності та потребу в санаторно-курортному лікуванні, витратах на ліки, лікування в ЛПЗ, однак про наявність стресу, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання і його наслідків про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого даним висновком не встановлено. Зокрема, з»ясуванню підлягає підтвердження моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого позивач виходить при оцінці заподіяної шкоди. Також, зазначає, що наявність моральної шкоди не визначена прямим наслідком роботи в шкідливих умовах праці. Тобто, позивач повинен довести ті обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог, заперечень та довести факт спричинення моральної шкоди. Позивачем в позовній заяві не наведено жодних розрахунків розміру відшкодування моральної шкоди, яким чином визначено розмір такого відшкодування і за який строк нараховувалась така сума. Крім цього, позовна заява пред'явлена 21.09.2015р., тоді як професійне захворювання було встановлено 06.11.2007р., тобто позивачем при пред'явленні позову пропущено строки звернення до суду, що є підставою для відмови в позові. Також, позивач при влаштуванні на роботу був ознайомлений з умовами праці на шахті, наявністю на робочому місці небезпечних і шкідливих факторів, можливими наслідками їх впливу на здоров»я, своїми правами, пільгами та компенсаціями за роботу в таких умовах дав згоду, що виключає вину відповідача в заподіянні моральної шкоди. Просить в позовних вимогах [PERSON] відмовити. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, вважають, що спричинення значної моральної шкоди є повністю доведеним в ході розгляду справи як наданими поясненнями так і чисельними медичними документами. Представник відповідача Тарчанин О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає, що спричинення позивачці відповідачем моральної шкоди нічним не підтверджено. Крім цього при укладенні трудового договору позивачка була обізнана із умовами праці на шахті, у задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.03.2007 року виключено частину 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", яка передбачала відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України. Рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни внесені Законом України ""Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визнано конституційними, а право громадян на відшкодування шкоди не порушено, оскільки таке право передбачено ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також, у роз»ясненнях, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (яка набрала чинності 13.01.2000р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих з'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган назалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У роз»ясненнях, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім»я [PERSON], з 05.11.1997р. по 11.01.2006р. працювала апаратником хімводоочисником ІV розряду на шахті «Червоноградська» та з 23.01.2006р. по 05.10.2007р. працювала апаратником хімводоочисником (котельні) ІІІ розряду на шахті «Степова». Згідно із відомостей, відображених у довідці МСЕК серії серії ЛВА-2 №022156 від 06.11.2007р. [PERSON] призначено ІІІ групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності. Із довідки МСЕК серії ЛВА-2 №336882 від 06.11.2007р. позивачці вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Протипоказана робота в умовах дії впливу, подразнюючих речовин, вібрації. У зв»язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивачка [PERSON] неодноразово перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачкою виписок історій хвороби. Пунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача, про те, що позивач при укладанні трудового договору була ознайомленою з наявними на робочому місці небезпечними та шкідливими умовами, а також те, що роботодавцем вживались всі заходи для збереження здоров'я і працездатності працівника, оскільки такі факти спростовуються дослідженими в судовому засіданні документами, зокрема актом розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON] від 08.10.2007р., у якому зазначено, що з метою ліквідації і запобігання професійним захворюванням директору шахти «Степова» [PERSON] пропонується провести оздоровчі заходи направлені на запобігання профзахворювань. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачці [PERSON] на відповідача Державне підприємство «Львівугілля», яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивачки про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн., суд задовольняє частково в сумі 4000грн. Разом з тим, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача Державне підприємство «Львівугілля».

Outcome: partial