Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 16 березня 2017 року [PERSON] звернувся до Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області із завідомо неправдивою заявою про те, що нібито він 16 березня 2017 року, близько 19.00 год., в приміщенні кафе "Тріумф", розташованого по вул.Піонерська, 1-в смт.Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, вчинив словесну сварку з [PERSON], в ході якої виражався на адресу останнього нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, а також намагався вчинити бійку. В своїх поясненнях по даній заяві [PERSON] стверджував, що він знаходився в стані наркотичного сп'яніння. В ході розгляду в Царичанському районному суді Дніпропетровської області адміністративного матеріалу у відношенні нього за ст.173 КУпАП, [PERSON] в судовому засіданні повторив своє твердження щодо тієї обставини, що 16.03.2017 року він перебував в стані наркотичного сп'яніння. Дані висловлювання зафіксовані технічними засобами носіїв інформації при фіксації судового засідання в Царичанському районному суді Дніпропетровської області. Вважає, що дане твердження у відношенні нього є розповсюдженням недостовірної інформації, якою порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її в пресі, передачі по радіо, поширення в мережі Інтернет або з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вважає, що [PERSON] поширив про нього недостовірну інформацію в формі винесення і публічного оголошення про це. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.32 Конституції України, ст.ст.3, 15, 16, 275, 277, 297, 299 ЦК України, прохає суд інформацію, викладену [PERSON] у відношенні нього, [PERSON], і зафіксовану в поясненнях до заяви від 16.03.2018 року про перебування його в стані наркотичного сп'яніння, і оголошену публічно в судовому засіданні в Царичанському районному суді Дніпропетровської області в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення, визнати недостовірною. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю. Суд, заслухавши доводи позивача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає за слідуючих підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до частин 1 та 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст.277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію ( ч. 4 ст.277 ЦК України). Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Відповідно до положень п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В даному випадку у відкритому судовому засіданні відповідно до норм ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено наступне. 03 липня 2017 року суддею Царичанського районного суду Дніпропетровської області були розглянути матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON], позивача в даній справі, за ст.173 КУпАП, а саме про те, що 16 березня 2017 року о 19 год. 00 хв., [PERSON], перебуваючи в кафе "Тріумф" в смт.Царичанка по вул.Піонерська, 1-В Царичанського району Дніпропетровської області, на ґрунті давніх неприязних стосунків вчинив сварку з [PERSON], відповідачем в даній справі, в ході якої ображав останнього нецензурною лайкою. За результатами розгляду адмінматеріалів у відношенні [PERSON] 03.07 2018 року суддею була винесена постанова про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст.173 КУпАП на підставі ст.247 п.1 КУпАП у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.6-8). Як вбачається зі змісту постанови Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2017 року, заявник [PERSON] в ході розгляду вказаниого адмінматеріалу у відношенні [PERSON], підтвердив пояснення, надані о/у [PERSON] при складанні адмінпротоколу у відношенні [PERSON], та вказав суду на те, що [PERSON] під час події, обставини якої були предметом розгляду даного судового засідання, перебував в неадекватному стані та на його думку в стані наркотичного оп'яніння (а.с.7). Також, відповідно до письмових пояснень, які були відібрані у заявника [PERSON] в ході складання адміністративного протоколу у відношенні [PERSON], відповідачем було допущено припущення, що виходячи з поведінки [PERSON], останній був в стані наркотичного сп'яніння та у зв'язку з чим він прохав працівників поліції перевірити правопорушника на стан наркотичного сп'яніння. (а.с.5) У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, що зобов'язані оглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Згідно ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Проаналізувавши зміст постанови Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.07.2017року у відношенні [PERSON] за ст.173 КУпАП, письмових пояснень [PERSON] та норми права, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов висновку, що відповідач реалізувала право на звернення до компетентних органів, передбачене ст.40 Конституції України. При цьому, позивач стверджує, що інформація, викладена у письмових поясненнях відповідача о/у Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та постанові Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.07.2017 року і відношенні нього, щодо перебування відповідача в стані наркотичного сп'яніння під час події, яка сталася 16.03.2017 року, о 19.00 год. в приміщенні кафе "Тріумф" в смт.Царичанка вул.Піонерська, 1-В Царичанського району Дніпропетровської області, є неправдивою та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Однак, аналіз наведених норм дає підстави суду для висновку, що факти, які б доводили, що припущення відповідача щодо перебування позивача в стані наркотичного сп'яніння, викладені в письмових поясненнях та висловлені в судовому засіданні при розгляді адмінматеріалу у відношенні [PERSON] за ст.173 КУпАП, мотивовано цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача, відсутні. Крім цього, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди також повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Законодавство розмежовує інформацію фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночні судження, якими, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (стаття 30 Закону України «Про інформацію»). Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Критична оцінка певних фактів, і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для задоволення вимог про спростування інформації, оскільки примушення до спростування оціночних суджень порушило б гарантоване Конституцією України, право на вираження думок і поглядів і призвело б до встановлення опосередкованої цензури, що заборонено статтею 15 Конституції України. Правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає. Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" (1986 р.) суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції, зокрема, у рішеннях цього суду у справах " Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року. В рішенні по справі «Ликін проти України» від 12 січня 2017 року ЄСПЛ вказав, що відповідно до тексту, за яким визначається необхідність втручання, Суд аналізує нагальну суспільну потребу, пропорційність та доречність і достатність обґрунтування цього втручання з боку національних органів. Суд підкреслив, що втручання потрібно оцінювати в цілому, враховуючи статус позивача і відповідача, зміст критичних коментарів, контекст та спосіб, у який вони були оприлюднені. Аналіз законодавства України та практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого є обов'язковою з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року та рішення (правові висновки) якого підлягають застосуванню судами України при ухваленні судових рішень, надають можливість зробити суду висновок, що при розгляді справ за вимогами про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації важливим є визначення: чи є відомості, на негативності яких наполягає позивач інформацією (фактами) або оціночними судженнями відповідача розповсюджувача вказаної інформації, висловленими ним на реалізацію своїх власних поглядів та ідей, оскільки «існування фактів можна довести, тоді як правдивість оцінних суджень доведенню не підлягає». Також, в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Українська Прес-група проти України», «Ляшко проти України», «Лінгенс проти Австрії» зазначається щодо необхідності дотримання балансу, між обмеженням права на вільне вираження своїх поглядів та захистом честі, гідності і репутації осіб, щодо яких поширено відомості. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п.18 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Проаналізувавши норми цивільного процесуального законодавства та роз'яснення Пленуму Верховного суду України, з врахуванням обставин справи та вимог позовної заяви також слід прийти до висновку, що за своїм характером висловлювання [PERSON] щодо стану [PERSON] під час події, яка сталася 16.03.2017 року, о 19.00 год. в приміщенні кафе "Тріумф" в смт.Царичанка вул.Піонерська, 1-В Царичанського району Дніпропетровської області, не містить стверджувального характеру, не висловлені в брутальній чи образливій формі, що принижує гідність, честь і ділову репутацію позивача, не містить будь-яких фактичних даних і не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а отже за визначенням статті 30 Закону України «Про інформацію» є оціночними судженнями щодо особи позивача, яке, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їхньої відповідності дійсності. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а отже задоволенню не підлягають. Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються : у разі відмови в позові - на позивача. Витрати відповідача понесені на правову допомогу в розмірі 2720 грн. відповідно до акту про фактичне надання правничої допомоги адвокатом [PERSON] від 10.01.2018 року слід стягнути з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved