Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

25.04.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] (треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача Орган опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області) про скасування усиновлення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] у неї народилася донька [PERSON], матір'ю якої є вона - [PERSON], а батьком - [PERSON], з яким на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу з [PERSON], 11.05.2012 року вона уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу вони проживали разом в будинку її матері [PERSON] по [ADDRESS]. Між її донькою та [PERSON] склались теплі сімейні стосунки і рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 28.08.2013 року [PERSON] оголошено усиновлювачем [PERSON], [INFO] та усиновлено [PERSON] [PERSON] Змінено прізвище та по батькові [PERSON] на [INFO]. Внесено зміни до актового запису про народження №12 від 21.07.2006 року, що складений виконавчим комітетом Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, батьком дитини записано [PERSON]. Однак, сімейне життя з відповідачем у них не склалось і рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 03.04.2015 року їхній шлюб розірвано. [PERSON] з грудня 2014 року з сім'єю не проживає, не піклується про духовний та фізичний розвиток дитини, не цікавить її успіхами у навчанні, не надає жодної матеріальної допомоги на її утримання. В даний час у відповідача є інша сім'я, вона також має іншого чоловіка і донька проживає разом із нею та чоловіком. Просить скасувати усиновлення неповнолітньої [PERSON], [INFO], уродженки та жительки [ADDRESS] усиновлювачем [PERSON], [INFO], уродженцем с. Козлівка Шаргородського району Вінницької області, жителем [ADDRESS]. Поновити актовий запис про народження №12 від 21 липня 2006 року складений виконавчим комітетом Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, змінити прізвище дитини з "[INFO]" на "[PERSON]", батьком дитини записати [PERSON], в графі "по батькові" зазначити "[PERSON]", дату та місце народження залишити без змін. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо скасування усиновлення. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області Одудовський С.В. в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову про скасування усиновлення, оскільки у кожного із сторін є інша сім'я, відповідач не підтримує жодних стосунків із дитиною, не цікавиться її життям, матеріально не забезпечує. Представник третьої особи Шаргородського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, але від начальника Шаргородського районного відділу ДРАЦС Магдалюк Л.В. надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника ДРАЦС. За таких обставин, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника Шаргородського районного відділу ДРАЦС. Батько малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні не заперечував відносно задоволення позовної заяви [PERSON] про скасування усиновлення його дитини. При цьому, судом [PERSON] роз'яснено правові наслідки скасування усиновлення, передбачені ст. 239 СК України, які йому зрозумілі. Малолітня дитина [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо скасування усиновлення її [PERSON], так як він з нею не проживає, жодних стосунків не підтримує, не цікавиться її життям. Малолітня дитина [PERSON] також повідомила суду, що вона не заперечує щодо скасування усиновлення [PERSON], і має бажання, щоб їй було присвоєно прізвище, ім'я, по батькові, які вона мала до усиновлення. На час розгляду справи в суді дитині виповнилося повних 9 років (а.с.10). Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу [INFO] у них народилася донька [PERSON]. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 06.11.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.43). Після розірвання шлюбу з [PERSON], позивачка 11.05.2012 року уклала шлюб з [PERSON] Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 28.08.2013 року [PERSON] оголошено усиновлювачем [PERSON], [INFO] та усиновлено [PERSON] [PERSON] Змінено прізвище та по батькові [PERSON] на [INFO]. Внесено зміни до актового запису про народження №12 від 21.07.2006 року, що складений виконавчим комітетом Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області і батьком дитини записано [PERSON] (а.с. 10,15-17). Через два роки перебування у шлюбі, сім'я розпалася. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 03.04.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Сторони створили інші сім'ї (а.с.13,14). Відповідач не спілкується з дитиною, не піклується про її духовний та фізичний розвиток, не цікавить успіхами у навчанні, не надає матеріальної допомоги, не бажає в подальшому бути усиновлювачем. 22.12.2015 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] (а.с13) і малолітня [PERSON] проживає разом із ними. 19.02.2016 року органом опіки і піклування Шаргородської РДА надано висновок №01.1-38/539 про доцільність скасування усиновлення [PERSON] малолітньої дитини [PERSON], [INFO], оскільки дане усиновлення суперечить інтересам малолітньої дитини та не забезпечує їй сімейного виховання (а.а.24-25). Установленим судом фактам відповідають сімейні відносини, які регулюються ст.ст. 238, 239 Сімейного Кодексу України, Конвенцією про права дитини 1989 року, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України. Згідно статтей 3,18 Конвенції про права дитини 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач [PERSON] надала суду належні та допустимі докази доцільності скасування усиновлення на підставі п.1 ч.1 ст.238 СК України, такі як: свідоцтво про народження малолітньої [PERSON]; свідоцтво про одруження позивача [PERSON] з [PERSON]; рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 28.08.2013 року у цивільній справі № 152/1767/13-ц за заявою [PERSON] про усиновлення; свідоцтво про розірвання шлюбу з [PERSON]; свідоцтво про одруження з [PERSON]; висновок органу опіки і піклування Шаргородської РДА від 19.02.2016 року №01.1-38/539 про доцільність скасування усиновлення [PERSON] малолітньої дитини [PERSON]; довідку виконкому Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 422 від 08.02.2016 року, із якої вбачається, що малолітня [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] в [ADDRESS]; акт обстеження матеріально - побутових умов проживання малолітньої дитини [PERSON] Суд визнає достовірність цих доказів з урахуванням того, що вони відповідають і не суперечать поясненням сторін, висновку органу опіки і піклування Шаргородської РДА, узгоджуються між собою і не викликають сумніву у суда. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Статтею 238 Сімейного кодексу України встановлено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо, зокрема: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання. Відповідно до ст. 239 СК України у разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов'язки, що виникли у зв'язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами. У разі скасування усиновлення відновлюються права та обовязки між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням. Усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду ( ч.4 ст.238 СК України). Судом виконано вимоги ст.239 СК України і з'ясовано згоду дитини на скасування усиновлення, оскільки вона, на думку суду, у зв'язку із віком - повних 9 років - може усвідомлювати факт скасування усиновлення та його наслідки. При цьому, судом встановлено, що дитина надає згоду на скасування усиновлення її [PERSON], і бажає, щоб їй було присвоєно прізвище, ім'я, по батькові, які вона мала до усиновлення. Дитині судом у доступній для її віку формі було роз'яснено правові наслідки скасування усиновлення, передбачені ст. 239 СК України, які їй зрозумілі і яких вона бажає. Таким чином, суд, дослідивши всі обставини даного цивільно - правового спору, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку прийшов до висновку, що скасування усиновлення малолітньої дитини [PERSON] відповідачем [PERSON] як такого, що суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання є виправданим та доцільним, відповідатиме найвищим інтересам дитини, п. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка захищає право дитини на сімейне життя і виховання, збереження сімейних зв'язків. При цьому, суд керується рішеннями Європейського суду з прав людини, у яких, зокрема, зазначено, що "… якщо встановлено існування сімейних зв'язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, щоб дати таким зв'язкам розвиватися" (п. 83 рішення у справі "Гаазе проти Німеччини" від 08 квітня 2014 року); "… розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин… відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини…" (п. 49 рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). Виходячи з наведеного та

Outcome: approved