Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

18.10.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Новобузького районного суду з позовом до відповідачів ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ТОВ «АТ СЕРВІС» про захист прав споживачів, в обґрунтування якого, вказав що 12.09.2019 року між ним та відповідачем ТОВ «АВТО ПРОСТО» було укладено Договір № 803606 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля Renault Duster) у групі (далі договір, договір № 803606 від 12.09.2019 року). Вказав, що на виконання умов вказаного договору, ним 12.09.2019 року на рахунок відповідача ТОВ «АТ СЕРВІС», яке є компаньйоном ТОВ «АВТО ПРОСТО» з юридичного обслуговування і внесення коштів, було внесено кошти в розмірі 22074 грн., як винагорода за послуги пов`язані з включенням договору до системи «Автофонд» та формування груп, а також комісію банку за перерахування таких коштів на рахунок відповідача у розмірі 220,74 грн. Перед укладенням оскаржуваного договору позивачеві надавався для ознайомлення спірний договір, але оскільки він мав багато сторінок і був складений дрібним шрифтом, прочитати всі його умови він за кілька годин фізично не міг. Консультантом ТОВ «АВТО ПРОСТО» було повідомлено, що за рахунок щомісячного розподілу автомобілів по всій території України його порядковий № 42 підпадає у розподіл 29.09.2019 року. Очікуючи на авто йому стали надходити лише листи від ТОВ «АВТО ПРОСТО» про необхідність внесення періодичних платежів, у сумі 7983,82 грн., однак автомобіля він ні 29.09.2019 року, ні до цього часу так і не отримав, через це він відмовився сплачувати щомісячні періодичні платежі. Позивач вважає, що договір № 803606 від 12.09.2019 року укладений всупереч положенням ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач створив дисбаланс між правами і обов`язками сторін, договір вчинений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики. Враховуючи наведене, позивач просив визнати недійсними договір № 803606 від 12.09.2019 року, а також договір доручення № 803606, укладеного з ТОВ "АТ СЕРВІС" 12.09.2019 року, стягнути з відповідачів кошти, які сплачені позивачем як винагорода за договором доручення у розмірі 22074 грн., три відсотки річних у розмірі 58 грн. та банківську комісію 220,74 грн., а всього 22353 грн. та судових витрат по справі. 24.10.2019 року провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 05.11.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ТОВ «АВТО ПРОСТО», згідно якого останнє просило пред`явлений позов [PERSON] залишити без задоволення посилаючись на таке. Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, згідно п. 11-1 ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є фінансовою послугою, у зв`язку з чим 15.01.2013 року ТОВ «АВТО ПРОСТО» отримало ліцензію за № 198429 на здійснення такого виду діяльності. Наголосило, що підписання Договору № 803606 від 12.09.2019 року, позивачеві надавалася вичерпна інформація про послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі. Зокрема, згідно з положеннями п. 19.2, п. 19.4 ст. 19 договору, підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Учасник підтверджує, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» надало інформацію про суть фінансової послуги, що пропонується за цим Договором, із зазначенням вартості цієї послуги для Учасника групи. Підпис Учасника в Договорі стоїть поряд із текстом наступного змісту: "Учасник заявляє, отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «АВТО ПРОСТО», проінформований про всі можливі витрати у зв`язку із укладенням Договору, уважно прчитав та зрозумів Договір та Додатки до нього. Крім того, підписавши Договір, позивач, згідно п. 12.1.4 ст. 12 Розділу II Договору, мав 14 днів на додаткове детальне ознайомлення з її умовами, а також прийняття остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі Автофонд, причому у разі відмови йому були б повернуті всі сплачені ним кошти. Однак цього позивач [PERSON] не зробив, що також свідчить про погодження ним з умовами укладеного договору. Таким чином, даний відповідач вважає, що позивачем не надано жодного доказу про порушення відповідачем прав, наданих йому Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, звернув увагу на позицію Верховного суду України викладену у постанові від 11.09.2013, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. 05.11.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача ТОВ "АТ СЕРВІС» в обґрунтування якого останній вказав, що 12.09.2019 року позивачем укладено з ТОВ «АТ СЕРВІС» договір Доручення № 803606, відповідно до якого [PERSON] перерахував на рахунок свого Повіреного суму, що відповідає розміру винагороди ТОВ "АВТО ПРОСТО" за Договором про адміністрування № 803606 від 12.09.2019 року. В свою чергу Повірений зобов`язався перерахувати винагороду на користь ТОВ "АВТО ПРОСТО" після формування групи, повідомлення позивачу дати її створення та номеру групи в системі «Автофонд». Зважаючи на те, що позивача було включено до групи 1298 та надано порядковий номер у групі 042, про що ТОВ "АВТО ПРОСТО" повідомило ТОВ "АТ СЕРВІС", тому ТОВ "АТ СЕРВІС" перерахувало кошти в сумі 22074,00 грн. на рахунок ТОВ "АВТО ПРОСТО" виконавши таким чином Договір доручення № 803606 у повному обсязі та у передбачений цим договором строк. Наголосило, що позивачем не зазначено яким чином виконаний належним чином Договір доручення порушує його права та норми законодавства України, тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Крім того пояснив, що не письмово ні усно не звертався з заявами до ТОВ «АВТО ПРОСТО» з вимогами про розірвання договору № 803606 від 12.09.2019 року. Відповідачі ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ТОВ "АТ СЕРВІС" на судовий розгляд справи своїх представників не забезпечили. Як видно з прохальних частин їхніх відзивів, останні просили розглянути справу за відсутності своїх представників. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши відзиви на позов відповідачів, дослідивши документи, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що 12.09.2019 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] укладений договір № 803606 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля в групі, предметом якого є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Автофонд». Договір укладено шляхом його підписання Сторонами та підписання додатку № 1, який є невід`ємною його частиною (а.с.16-22). Цього ж дня між ТОВ «АТ СЕРВІС» та [PERSON] підписаний договір доручення №803606, відповідно до якого довіритель уповноважує повіреного сплатити від імені довірителя винагороду ТОВ «АВТО ПРОСТО», отриману повіреним від довірителя за цим договором. Сплата винагороди ТОВ «АВТО ПРОСТО» в розмірі 22 074,00 грн. здійснюється повіреним за рахунок довірителя одноразово шляхом безготівкового перерахування суми коштів винагороди ТОВ «АВТО ПРОСТО» на банківський рахунок ТОВ «АВТО ПРОСТО», повідомлений довірителем (а.с.83). Згідно з додатком №1 до договору від 12.09.2019 року №803606, винагорода за послуги, пов`язана з включенням договору до системи «Автофонд» та формування групи у % + ПДВ складає 22 074,00 грн, періодичний платіж 1,6666%, щомісячна винагорода 0,415% + ПДВ, винагорода за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику 3% +ПДВ. У свою чергу вказані платежі є виплатою за автомобіль марки «Renault Duster», вартістю 367 900 грн. Виконуючи умови договору, позивач, сплатив суму коштів у розмірі 22 074,00 грн., відповідно до квитанції від 12.09.2012 року № ПН 3823, при цьому за зперерахування вкаханих коштів позивачем також була сплачена комісія банку у розмірі 220,74 грн. згідно з квитанцією від 12.09.2019 року № ПН3823Р (а.с.25). Відповідно до статті 19 Договору підписання останнього та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї. Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «АВТО ПРОСТО», уважно прочитав та зрозумів угоду та додатки до неї, що засвідчив своїм підписом (а.с.21). ТОВ «АВТО ПРОСТО» відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 19 січня 2012 року № 40 зареєстровано у Державному реєстрі фінансових установ згідно з вимогами закону та згідно розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг від 15.09.2019 року № 2239, отримало ліцензію на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (а.с.62, 63). Предметом договору, укладеного сторонами, є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Автофонд». Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг) є фінансовою послугою. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов Договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень, закріплених у ч.ч 1, 2, 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. Крім того, в п.19.4. Договору визначено, що учасник підтверджує, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» надало інформацію про суть фінансової послуги, що пропонується за цим Договором, із зазначенням вартості цієї послуги для учасника групи, повідомило про порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги за Договором, про правові наслідки та порядок здійснення розрахунків внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги, повідомило про механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги, повідомлено реквізити (адреса, номер телефону) Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а також реквізити (адреса, номер телефону) органів з питань захисту прав споживачів. Тобто, вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодилася з усіма умовами, підписавши спірний договір, а тому посилання позивача на те, що вона була введена в оману щодо істотних умов договору, не до кінця усвідомила його зміст, а умови договору створюють дисбаланс між правами і обов`язками сторін, суд вважає безпідставним. Крім того, додатковою гарантією повного усвідомлення кожним учасником своїх прав та обов`язків за договором виступає п. 12.1.4 ст. 12 Розділу II Договору, відповідно до якого, якщо учасник виявить бажання односторонньо відмовитись від Договору про адміністрування протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати підписання Договору, Договір вважається розірванім, і учасник звільняється від будь-яких зобов`язань за ним. Такому учаснику повертається вся сума коштів, сплачених за Договором про адміністрування. Тобто, підписавши Договір, позивач мав 14 днів на додаткове детальне ознайомлення з його умовами, а також прийняття остаточного рішення про участь чи відмову від участі в системі Автофонд. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними чи укладанням спірного договору порушують умови чинного законодавства. Крім того, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оспорюваний Договір порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови, зокрема, у п.2.1. та п.2.2. Договору, у зв`язку із чим цей Договір згідно з ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є недійсним із застосуванням наслідків його недійсності, з огляду на наступне. Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з цим суду не надано доказів, на підтвердження того, що умови Договору №500188 від 26.01.2013 року порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Крім того, кваліфікація умов договору як несправедливих відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" не є підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду України у справі № 6-40 цс 13, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України. Також, відповідно до статей 229 - 230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, є оспорюваним. Згідно роз`яснень, викладених у постанові Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вбачається, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладання Договору він дійсно помилялася щодо його природи, прав та обов`язків сторін. Також позивачем не доведено наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Аналізуючи матеріали справи та враховуючи природу укладання спірного договору, суд вважає, що доводи позивача щодо порушення вимог ст. 220 ЦК України також є недоведеними та безпідставними. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги, під час судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження, а у їх задоволенні належить відмовити у повному обсязі. В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволені позову у повному обсязі судові витрати, які позивач поніс на оплату судового збору, суд відносить на його рахунок.

Outcome: dismissed