Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач у вказаному будинку зареєстрована, але не проживає за вказаною адресою з 2019 року і в добровільному порядку відмовляється знятись з реєстрації. Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час проведення судового засідання, повторно в суд не з`явилася, клопотання про відкладення розгляду справи не надіслала, відзив на позовну не подала. З урахуванням положень ч.4 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, на підставі наявних у ній даних та доказів (постановити заочне рішення). Відповідно до положень ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в без участі сторін, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду спору на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22883759 від 25 вересня 2017 року(а.с.6). Відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. За положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно даних довідки Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області №1174 від 23 березня 2020 року місце проживання [PERSON] , [INFO],зареєстроване в [ADDRESS] (а.с.7). Положеннями ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до даних акту, складеного депутатом Кривоозерської селищної ради 23 березня 2020 року відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні більше року. Згідно положень ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Нормативно правовий аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Належні та допустимі докази на підтвердження поважних причин непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні - квартирі з 2019 року, відсутні. Враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутня за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, фактично проживає в іншому житловому приміщенні, проте в добровільному порядку відмовляється переоформити реєстрацію місця проживання, тому є підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Згідно положень ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" припинення підстав на право користування житловим приміщенням є підставою для здійснення зняття з реєстрації місця проживання особи у даному житловому приміщенні.

Outcome: approved