Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) за участі третьої особи - Відділ у справах неповнолітніх і захисту їх прав адміністрації м. Алушти Автономної Республіки Крим про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 21 серпня 2010 року позивач та відповідач перебували у шлюбі, від якого мають дитину - [PERSON], [INFO]. 11 вересня 2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва. Позивач зазначає, що з моменту розлучення відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки не приймає. Дитина проживає з позивачем. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці [PERSON] в Республіці Білорусь та на неокупованій території України задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Крім того, позивач з 01.08.2018 року по 01.09.2018 року має можливість вивезти дитину на лікування та відпочинок в Республіку Білорусь та на територію України. Позивач неодноразово намагалась передати відповідачу, що їй необхідний дозвіл на вивезення за кордон та на територію України для доньки на відпочинок, однак відповідач не зв'язався з позивачем. Враховуючи вказані обставини позивач вимушена звернутись до суду даним позовом, відповідно до вимог якого, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.06.2017 року, просить надати дозвіл на тимчасовий разовий в'їзд на територію України та виїзд за кордон в Руспубліку Білорусь малолітній [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], на період з 01.08.2018 року по 30 вересня 2018 року у супроводу матері [PERSON] з можливістю оформити документи для тимчасового виїзду, без згоди та супроводу батька. Позивач, в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляд у справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 21.08.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7). Рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 11 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили ( а.с.14). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у сторін є спільна дитина - [PERSON], [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 8). Як з'ясовано судом, дитина проживає з позивачем в м. Алушта Автономна Республіка Крим. Позивач піклується про здоров'я своєї доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток бажає та має можливість поїхати з донькою на відпочинок за кордон, але так як дитина не досягла повноліття на виїзд за кордон потрібен дозвіл обох батьків. У відповідності до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, приживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані дбати про створення умов для всебічного розвитку дитини в тому числі її фізичного розвитку. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. На тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII набрав законної сили 27.04.2014 р. (далі - Закон № 1207). Згідно зазначеного Закону №1207 сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій є тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч.3, 4 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку непередбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Наразі діє спеціальний режим пропуску до АР Крим та зони АТО (Донецька та Луганська область). Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. №367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 92). Відповідно до Правил перетинання кордону громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється зокрема за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Положення ст.33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міст проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до "Конвенції про права дитини", прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 рок, у в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Положення ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України зазначають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Оскільки, позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчений дозвіл на вивезення та ввезення спільної дитини на материкову частину України, право позивача, що діє в інтересах неповнолітньої дитини, підлягає захисту в судовому порядку, а тому суд приходить до висновку, що позов в частині надання дозволу на в'їзд на територію України з Автономної Республіки Крим підлягає задоволенню. З приводу вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон в Республіку Білорусь на період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року з можливістю оформити документи для тимчасового виїзду без згоди та супроводу батька, то вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивачем до суду не надано належних доказів щодо необхідності здійснення такого виїзду в інтересах дитини. Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Крім того, відповідно до частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст. 155 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України "Про охорону дитинства", Законом України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України", Конвенцією ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, та

Outcome: partial