Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

[PERSON] 13 квітня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» про захист прав споживача шляхом визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, моральної шкоди та витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 13 грудня 2017 року між ним, [PERSON] , і ТОВ «Сігма Автолізинг» було укладено договір Фінансового лізингу № 01386. Спірний договір укладався позивачем з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, тому вважає, що на правовідносини між сторонами поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В мережі інтернет позивач знайшов оголошення про продаж авто Ніссан Жук, 2015 року випуску вартістю 250 000 грн., зателефонував за телефоном вказаним в оголошенні, йому роз`яснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною вказаною в оголошенні. Він приїхав до офісу компанії в м. Дніпро і менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити аванс (передплату) за транспортний засіб в розмірі 35 827 грн, після чого з ним буде укладено договір фінансового лізингу і протягом місяця йому нададуть транспортний засіб. Того ж дня позивачем було сплачено рахунок в сумі 35 827 грн (копія квитанції є), з квитанцією він повернувся до офісу компанії, де йому надали договір з іншими надрукованими документами на підписання, мотивуючи, що без підписання всіх заяв неможлива передача транспортного засобу. Після підписання зазначеного договору він помітив, що в договорі не вказана комплектація транспортного засобу та його вартість, на що менеджер компанії повідомив, що доставлять транспортний засіб вказаний в заяві на отримання транспортного засобу. Після новорічних свят позивачу зателефонував менеджер і сказав, що автовоз чекає повного завантаження автомобілів і авто скоро прибуде. 12 лютого 2018 року зателефонував менеджер та сказав, що автовоз завантажений та прямує зі Львова до Дніпра, очікуйте доставку авто. Авто так і не прибуло, з початку березня менеджер не виходить на зв`язок, офіс компанії закритий. 14 березня 2018 року позивач написав заяву до компанії, щодо вирішення питання доставки транспортного засобу (копія є), 19 березня 2018 року відповідачем отримано лист. На момент звернення до суду жодної відповіді не надано, телефони вимкнені. Проконсультувавшись з юристом, позивачу стало відомо, що його обманули щодо природи договору, та правових наслідків розірвання договору та повернення сплачених коштів, а саме: представником не було роз`яснено терміну «Комісія за організацію договору» (10% від вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору незалежно від призначення платежу вказаного в квитанції. Отже, під час попередніх переговорів представником компанії позивача введено в оману щодо умов виконання договірних зобов`язань та наявності транспортного засобу. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Позивач вважає, що в договір включено несправедливі умови. Так, законом від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, про що зазначалося вище, комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору. Комісія за організацію договору входить до складу обов`язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов`язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу, що зазначено у п. 9.1 статті 9 договору, Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно до умов, викладених у п. 12.1 договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, ідо передбачені в 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Відповідно до умов, викладених у п. 12.2 Договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлені в 9.3 даного договору про що повідомляє Лізингоодержувача в письмовій формі. В такому випадку поверненню підлягає авансовий платіж за вирахуванням 10 % від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Отже відповідач утримує в якості штрафу значну суму коштів без виконаним жодних дій у разі розірваним договору з ініціативи позивача чи відповідача. Таким чином, п. 12.1 договору, який передбачає право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, як споживачем, у разі його відмови виконати договір, а саме: комісії за організацію договору, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і завдає шкоди позивачу, як споживачеві, а тому зазначена в п. 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, зазначена вище ст. 12 договору передбачає відповідальність позивача, як лізингоодержувача, перед відповідачем, як лізингодавцем, за: несвоєчасне внесення лізингових платежів - у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (п. 12.5); використання предмета лізингу не за призначенням, невиконання обов`язку з утримання відповідно до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника, неподання інформації про стан та місцезнаходження предмета лізингу, порушення п. 3.3.6 договору - у виді штрафу у розмірі 3% від загальної вартості предмета лізингу за кожний випадок такого порушення (п. 12.6); створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу - у виді штрафу у розмірі 5% від загальної вартості предмета лізингу за кожен випадок такого порушення (п. 12.7); невиконання фінансових зобов`язань за договором - у виді стягнення заборгованості, що утворилась на день стягнення, та повернення предмета лізингу у судовому та/або безспірному порядку (п. 12.10); затримку повернення предмета лізингу - у виді штрафу в розмірі 10% від вартості предмета лізингу з урахуванням амортизації (п. 12.11); невиконання або неналежне виконання умов договору, в результаті якого порушені майнові інтереси або ділова репутація лізингодавця, - у виді відшкодування збитків у повному обсязі (п. 12.13); необгрунтовану відмову від прийняття предмета лізингу - у виді неустойки (штрафу) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу (п. 12.14). Таким чином, передбачаючи підстави відповідальності позивача, як лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушеним ним умов укладеного договору, останній, натомість, не передбачає жодної відповідальності відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг», як лізингодавця, за невиконаним або неналежне виконання договору, у зв`язку з чим, виходячи із положень п. 2 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна прийти до висновку, що умови, передбачені ст. 12 договору є несправедливими, оскільки не передбачають (виключають) права позивача, як споживача стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника). В договорі також відсутні істотні умови договору. Укладаючи договір фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року сторони не погодили істотні умови договору, а саме: предмет лізингу (специфікація) в договорі п. 1.1 - інформація відсутня; вартість предмета лізингу в договорі п. 8.2 - інформація відсутня; лізингові платежі в договорі п. 10.3 - інформація відсутня. Отже, укладаючи правочин, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені та є невід`ємною частиною договору. Договір нотаріально не посвідчений: загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частини першої статті 1 названого вище Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За таких обставин, на думку позивача, у зв`язку із недотриманням нотаріальної форми при укладенні договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року такий договір слід вважати нікчемним. На виконання договору при його підписанні позивач сплатив на користь відповідача 35 827 гривень. Отримання відповідачем коштів за договором, який є недійсним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, враховуючи несправедливі умови спірного договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, можна прийти до висновку, що даний договір слід визнати недійсним. Позивач також вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, відповідно до чинного законодавства моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано немайнової (моральної) шкоди, яку він оцінює в розмірі 8 000 грн. Завдана моральна шкода полягає в несправедливих умовах договору, ненаданням автомобіля за договором лізингу, не поверненням сплачених грошей, що спричинило погіршення самопочуття позивача, втрату спокою, ділової активності, порушення життєвого укладу, працездатності, сну, апетиту та планів відпочинку протягом певного часу, позивач був позбавлений можливості протягом значного періоду реалізувати свої плани за допомогою грошових коштів в розмірі 35 827 грн, які були сплачені відповідачу, а також те, що дії відповідача характеризувалися умислом на введення його в оману, тяжкість фізичних та душевних страждань, оскільки позивач переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем. Також позивач являється пенсіонером та ветераном військової служби, тому було принижено його гідність, престиж, репутацію, права як споживача, водночас позивач зазнав негативних емоцій, переживань, головного та серцевого болю, тривалого стресу, спалаху негативних емоцій, інших психологічних факторів і внутрішніх конфліктів. Отже позивач з`ясував, що відповідач при укладанні вказаного спірного договору обманув його, не вказавши повністю всі дані договору, фактично працівник відповідача при укладанні спірного договору тиснув на нього психологічно та допустив обман стосовно умов і правил надання послуги, внаслідок чого він змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору лізигнгу, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню договору лізингу неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права як споживача послуг цього товариства, визнати вказаний договір лізингу недійсним, а сплачені кошти на виконання договору стягнути з відповідача та стягнути завдану моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; вказаним і матеріалами справи, на думку суду, позовні вимоги не визнав, підтримав заперечення проти позову, вказавши, що укладали з позивачем вказаний договір, оформлено все було вірно і виконано, позивач добровільно особисто підписав договір. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове роз`яснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі і справу розглянути без участі їх представника. Суд вважає можливим розгляд справи без участі представника відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 13 грудня 2017 року між ним, [PERSON] , і Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» було укладено договір Фінансового лізингу № 01386. Спірний договір укладався позивачем з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, тому на правовідносини між сторонами поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 5 ст. 28 Цивільного процесуального кодексу України (редакція від 15 грудня 2017 року) позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Відповідно до ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. В мережі інтернет позивач знайшов оголошення про продаж авто Ніссан Жук, 2015 року випуску вартістю 250 000 грн., зателефонував за телефоном вказаним в оголошенні, йому роз`яснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною вказаною в оголошенні. Він приїхав до офісу компанії в м. Дніпро і менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити аванс (передплату) за транспортний засіб в розмірі 35 827 грн, після чого з ним буде укладено договір фінансового лізингу і протягом місяця йому нададуть транспортний засіб. Того ж дня позивачем було сплачено рахунок в сумі 35 827 грн (копія квитанції є), з квитанцією він повернувся до офісу компанії, де йому надали договір з іншими надрукованими документами на підписання, мотивуючи, що без підписання всіх заяв неможлива передача транспортного засобу. Після підписання зазначеного договору він помітив, що в договорі не вказана комплектація транспортного засобу та його вартість, на що менеджер компанії повідомив, що доставлять транспортний засіб вказаний в заяві на отримання транспортного засобу. Після новорічних свят позивачу зателефонував менеджер і сказав, що автовоз чекає повного завантаження автомобілів і авто скоро прибуде. 12 лютого 2018 року зателефонував менеджер та сказав, що автовоз завантажений та прямує зі Львова до Дніпра, очікуйте доставку авто. Авто так і не прибуло, з початку березня менеджер не виходить на зв`язок, офіс компанії закритий. 14 березня 2018 року позивач написав заяву до компанії, щодо вирішення питання доставки транспортного засобу (копія є), 19 березня 2018 року відповідачем отримано лист. На момент звернення до суду жодної відповіді не надано, телефони вимкнені. Згодом позивачу стало відомо, що його обманули щодо природи договору, та правових наслідків розірвання договору та повернення сплачених коштів, а саме: представником не було роз`яснено терміну «Комісія за організацію договору» (10% від вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору незалежно від призначення платежу вказаного в квитанції. Отже, під час попередніх переговорів представником компанії позивача введено в оману щодо умов виконання договірних зобов`язань та наявності транспортного засобу. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, про що зазначалося вище, комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії договору. Комісія за організацію договору входить до складу обов`язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов`язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу, що зазначено у п. 9.1 статті 9 договору, Згідно з визначеними в договорі термінами, комісія за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов`язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов`язані з укладенням договору, в тому числі витрати, пов`язані з пошуком предмету лізингу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному договорі та додатку № 1 до договору та становить 10% вартості предмета лізингу. Передбачаючи підстави відповідальності позивача, як лізингоодержувача, та розміри штрафних санкцій за порушеним ним умов укладеного договору, останній, натомість, не передбачає жодної відповідальності відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг», як лізингодавця, за невиконаним або неналежне виконання договору, у зв`язку з чим, виходячи із положень п. 2 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна прийти до висновку, що умови, передбачені ст. 12 договору є несправедливими, оскільки не передбачають (виключають) права позивача, як споживача стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання ним договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника). В договорі також відсутні істотні умови договору. Договір нотаріально не посвідчений: загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до частини першої статті 1 названого вище Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зараз позивач стверджує, що відповідач при укладанні вказаного спірного договору обманув його, не вказавши повністю всі дані договору, фактично працівник відповідача при укладанні спірного договору тиснув на нього психологічно та допустив обман стосовно умов і правил надання послуги, внаслідок чого він змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору лізигнгу, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню вказаного договору лізингу неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню частково за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). З обставин справи, викладених у позовній заяві [PERSON] , та відповідно до наявних матеріалів та доказів 13 грудня 2017 року між ним, [PERSON] , і Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» було укладено договір Фінансового лізингу № 01386. Спірний договір укладався позивачем з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, тому на правовідносини між сторонами поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В мережі інтернет позивач знайшов оголошення про продаж авто Ніссан Жук, 2015 року випуску вартістю 250 000 грн., зателефонував за телефоном вказаним в оголошенні, йому роз`яснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною вказаною в оголошенні. Він приїхав до офісу компанії в м. Дніпро і менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити аванс (передплату) за транспортний засіб в розмірі 35 827 грн, після чого з ним буде укладено договір фінансового лізингу і протягом місяця йому нададуть транспортний засіб. Того ж дня позивачем було сплачено рахунок в сумі 35 827 грн (копія квитанції є), з квитанцією він повернувся до офісу компанії, де йому надали договір з іншими надрукованими документами на підписання, мотивуючи, що без підписання всіх заяв неможлива передача транспортного засобу. Після підписання зазначеного договору він помітив, що в договорі не вказана комплектація транспортного засобу та його вартість, на що менеджер компанії повідомив, що доставлять транспортний засіб вказаний в заяві на отримання транспортного засобу. Після новорічних свят позивачу зателефонував менеджер і сказав, що автовоз чекає повного завантаження автомобілів і авто скоро прибуде. 12 лютого 2018 року зателефонував менеджер та сказав, що автовоз завантажений та прямує зі Львова до Дніпра, очікуйте доставку авто. Авто так і не прибуло, з початку березня менеджер не виходить на зв`язок, офіс компанії закритий. 14 березня 2018 року позивач написав заяву до компанії, щодо вирішення питання доставки транспортного засобу (копія є), 19 березня 2018 року відповідачем отримано лист. На момент звернення до суду жодної відповіді не надано, телефони вимкнені. Згодом позивачу стало відомо, що його обманули щодо природи договору, та правових наслідків розірвання договору та повернення сплачених коштів, а саме: представником не було роз`яснено терміну «Комісія за організацію договору» (10% від вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору незалежно від призначення платежу вказаного в квитанції. Отже, під час попередніх переговорів представником компанії позивача введено в оману щодо умов виконання договірних зобов`язань та наявності транспортного засобу. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Під час укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача. Ст. 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В договір включено несправедливі умови. Так, законом від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. При цьому слід зазначити, що згідно постанови № 5 Пленуму ВСУ від 12 квітня 1996 року при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів», прийнятого 12 травня 1991 року і введеного в дію з 1 жовтня 1991 року. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору. А умови договору фінансового лізингу в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено, в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. З урахуванням викладеного, комісія за організацію договору є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 10% від вартості предмета лізингу і відповідачем не обгрунтовано співмірності розміру платежу за організацію договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року, як виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а тому неповернення цих коштів суперечить п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Відповідно до умов, викладених у п. 12.1 договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, ідо передбачені в 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Відповідно до умов, викладених у п. 12.2 Договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року Лізингодавець має право розірвати даний договір в односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж в повному обсязі протягом строку, що встановлені в 9.3 даного договору про що повідомляє Лізингоодержувача в письмовій формі. В такому випадку поверненню підлягає авансовий платіж за вирахуванням 10 % від суми сплаченого авансового платежу. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Отже відповідач утримує в якості штрафу значну суму коштів без виконаним жодних дій у разі розірваним договору з ініціативи позивача чи відповідача. Таким чином, п. 12.1 договору, який передбачає право відповідача не повертати кошти на оплату, здійснену позивачем, як споживачем, у разі його відмови виконати договір, а саме: комісії за організацію договору, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків і завдає шкоди позивачу, як споживачеві, а тому зазначена в п. 12.1 умова договору є несправедливою в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, зазначена вище ст. 12 договору передбачає відповідальність позивача, як лізингоодержувача, перед відповідачем, як лізингодавцем, за: несвоєчасне внесення лізингових платежів - у виді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (п. 12.5); використання предмета лізингу не за призначенням, невиконання обов`язку з утримання відповідно до технічних умов, правил технічної експлуатації, інструкції виробника, неподання інформації про стан та місцезнаходження предмета лізингу, порушення п. 3.3.6 договору - у виді штрафу у розмірі 3% від загальної вартості предмета лізингу за кожний випадок такого порушення (п. 12.6); створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу - у виді штрафу у розмірі 5% від загальної вартості предмета лізингу за кожен випадок такого порушення (п. 12.7); невиконання фінансових зобов`язань за договором - у виді стягнення заборгованості, що утворилась на день стягнення, та повернення предмета лізингу у судовому та/або безспірному порядку (п. 12.10); затримку повернення предмета лізингу - у виді штрафу в розмірі 10% від вартості предмета лізингу з урахуванням амортизації (п. 12.11); невиконання або неналежне виконання умов договору, в результаті якого порушені майнові інтереси або ділова репутація лізингодавця, - у виді відшкодування збитків у повному обсязі (п. 12.13); необгрунтовану відмову від прийняття предмета лізингу - у виді неустойки (штрафу) у розмірі 10% від вартості предмету лізингу (п. 12.14). Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Однак, згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір с укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, укладеність договору характеризується досягненням сторонами згоди по всім істотним умовам договору, зокрема: предмету, ціні та строкам дії договору; умовам, що визначені діючим законодавством як істотні; мовам, що є необхідними для договорів даного виду; умовам, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Укладаючи договір фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року сторони не погодили істотні умови договору, а саме: предмет лізингу (специфікація) в договорі п. 1.1 - інформація відсутня; вартість предмета лізингу в договорі п. 8.2 - інформація відсутня; лізингові платежі в договорі п. 10.3 - інформація відсутня. Отже, укладаючи правочин, сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені та є невід`ємною частиною договору. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингогдавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню у силу приписів статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», статей 799, 806 ЦК України. У разі недодержання цієї вимоги такий договір вважатиметься нікчемним з огляду на приписи частини першої статті 220 ЦК України. За таких обставин, у зв`язку із недотриманням нотаріальної форми при укладенні договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року такий договір слід вважати нікчемним. Дані законодавчі приписи також відображені і у положеннях Хартії захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають ж за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). Згідно ст. 5, 21, ч. 8 ст. 18, ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою; необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. На виконання договору при його підписанні позивач сплатив на користь відповідача 35 827 гривень. Отримання відповідачем коштів за договором, який є недійсним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст. З Закону України «Про захист прав споживачів» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Отже, враховуючи несправедливі умови спірного договору фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, можна прийти до висновку, що даний договір слід визнати недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п. З постанови № 4 Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так, відповідно до чинного законодавства моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. При цьому, якщо дії винної особи заподіяли як майнову, так і моральну (немайнову) шкоду, то відшкодування майнової шкоди не звільняє таку особу від обов`язку відшкодувати моральну шкоду. При цьому, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватними дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано немайнової (моральної) шкоди, яку він оцінює в розмірі 8 000 грн. Завдана моральна шкода полягає в несправедливих умовах договору, ненаданням автомобіля за договором лізингу, не поверненням сплачених грошей, що спричинило погіршення самопочуття позивача, втрату спокою, ділової активності, порушення життєвого укладу, працездатності, сну, апетиту та планів відпочинку протягом певного часу, позивач був позбавлений можливості протягом значного періоду реалізувати свої плани за допомогою грошових коштів в розмірі 35 827 грн, які були сплачені відповідачу, а також те, що дії відповідача характеризувалися умислом на введення його в оману, тяжкість фізичних та душевних страждань, оскільки позивач переніс певний дискомфорт життя, моральні страждання внаслідок обману його відповідачем. Також позивач являється пенсіонером та ветераном військової служби, тому було принижено його гідність, престиж, репутацію, права як споживача, водночас позивач зазнав негативних емоцій, переживань, головного та серцевого болю, тривалого стресу, спалаху негативних емоцій, інших психологічних факторів і внутрішніх конфліктів. Із врахуванням вищенаведеного, враховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, вважаємо за можливе вимогу щодо відшкодування завданої моральної шкоди задовольнити частково, а не у заявленому розмірі - 1 000 грн. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільно-процесуального кодексу України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, позивач має можливість визнати недійсним правочин на загальних підставах, тобто на підставі положень, які передбачені ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України. З огляду на наявні докази, правові підстави визнання договору фінансового лізингу недійсним наявні, оскільки укладено його не відповідно до норм чинного законодавства. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, позивач надав до суду належні та допустимі доказу про підтвердження факту недійсності правочину в цілому. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно договору, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором. Не може суд прийняти до уваги позицію представника відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково, визнати договір Фінансового лізингу № 01386 від 13 грудня 2017 року - недійсним, стягнути з ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь [PERSON] сплачені кошти в розмірі 35 827 (тридцять п`ять тисяч вісімсот тридцять сім) гривень, стягнути з ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень, стягнути з ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь держави судовий збір в сумі 704 грн 80 коп., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Сігма Автолізинг» про захист прав споживача, стягнення моральної шкоди відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, визнання недійсним договору і стягнення коштів, моральної шкоди та витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial