Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 22.01.2009 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Тульчинського районного суду було розірвано. За час проживання в шлюбі вони разом з відповідачем нажили майно, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , який був ними куплено відповідно до рішення Тульчинського районного суду від 20.10.2009 та який являється їх спільною власністю. Посилання відповідача на те, що гроші за куплений будинок були передані продавцю в 2008 році ніяким чином не спростовують її права на частину цього будинку, так як вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу задовго до його офіційної реєстрації. Доказом цього служить той факт, що їх спільна дитина народилась [INFO] , тобто станом на березень 2008 року вони вже проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, вели спільне господарство та мали спільні грошові кошти. Таким чином, житловий будинок є їхньою спільною власністю, де частки в майні є рівними. В зв`язку з тим, що відповідач не дає згоди на добровільний розподіл спільного майна, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з березня 2008 року по 22.01.2009 її та відповідача. Розділити спільне майно подружжя, визнавши житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] , позначений на плані літ."А", загальною площею 60,4 кв.м, житловою - 50,8 кв.м з колодязем літ. "К", спільною власністю подружжя, виділивши їй 1/2 частину вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель. Судові витрати стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовні заяві та просить позов задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просять відмовити в задоволенні позову. Відповідач пояснив, що вони з позивачем спільно до реєстрації шлюбу не проживали. Коли вони були на заробітках, то проживали в різних кімнатах. Вважає, що житловий будинок, який був куплений ним за його особисті кошти, до спільно нажитого майна не належить. Представник відповідача пояснив, що будинок було придбано за кошти, які були зняті з депозитного рахунку відповідача. Гроші за будинок були передані продавцю 06.08.2008, а право власності зареєстровано в період шлюбу. Також вказав, що житловий будинок до спільно нажитого майна не належить, а тому поділу не підлягає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони проживали разом з літа 2008 року. Він проживав з відповідачем в одній кімнаті в м.Звенигород Російської Федерації, де вони працювали на заробітках. Позивач проживала в іншій кімнаті. Відповідач збирав гроші, щоб купити хату. Він знайомий з відповідачем з 2006 року, а з позивачем на 6-8 місяців пізніше. У вересні 2007 року виїхав з заробітків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони почали проживати разом з кінця літа 2008 року, а саме, кінця липня початку серпня. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 22.01.2009 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 29.06.2017 було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб від 22.01.2009 серія [NUMBER] (а.с.5) та копія заочного рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29.06.2017 (а.с.7). Згідно копії свідоцтва про народження від 22.01.2009 серія [NUMBER] (а.с.6) сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.20.2009 у справі №2-1300/2009, яке набрало законної сили 31.10.2009 (а.с.8) визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , фактично укладено між [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок позначений на плані літ."А", загальною площею 60,4 кв.м, житловою - 50,8 кв.м з колодязем, позначеним на плані літ. "К", який розташований в [ADDRESS] . Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.11.2009 №24389468 (а.с.51) вбачається, що на підставі вищевказаного рішення суду за [PERSON] 09.11.2009 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Оскільки сторони не досягли домовленості про добровільний поділ даного житлового будинку, позивач звернулась до суду з відповідним позовом. Що стосується позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, то суд зазначає наступне. Встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки необхідно позивачу для врегулювання питання щодо спільного майна, набутого сторонами під час шлюбу, оскільки відповідачем не визнається факт придбання даного майна у визначений період і заперечується факт їх спільного проживаня до реєстрації шлюбу. Згідно п.5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В порядку ч. 4 вказаної статті сім`я створюється не тільки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а й на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Рішенням Конституційного Суду України від 3.06.99 №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». В свою чергу, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з липня 2008 року по 21.01.2009. Даний факт підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, показами свідків та фактом народження спільної дитини. Встановлення факту спільного проживання по 22.01.2009 є безпідставним, оскільки сторони з 22.01.2009 вже зареєстрували свій шлюб. Що стосується позовних вимог про поділ майна та визнання його спільною сумісною власністю, то суд зазначає наступне. Главою 8 Сімейного кодексу України (надані СК України) регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У відповідності до п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, судом встановлено, що спірний житловий будинок було придбано відповідачем 06.08.2008, тобто в період спільного проживання без реєстрації шлюбу з позивачем. Однак, право власності на даний житловий будинок виникло у відповідача з моменту його державної реєстрації, а саме, з 09.11.2009, тобто в період перебування сторін у шлюбі. Відтак, спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт того, що спірний житловий будинок не відноситься до спільно нажитого майна подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного. Заперечуючи той факт, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належать сторонам на праві спільної сумісної власності, представником відповідача надано довідку АТ КБ "Приватбанк" від 25.07.2018 (а.с.47), згідно якої вбачається, що [PERSON] в період з 2007 по 2009 роки мав депозитні рахунки у АТ КБ "Приватбанк" на суму 5000 грн та 1500 доларів США, які було відкрито 12.06.2007 та закрито 13.06.2008 та видано останньому 5325,09 грн та 1563,76 долларів США. Між тим, згідно рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.20.2009 у справі №2-1300/2009 та оглянутих в судовому засіданні матералів цивільної справи №2-1300/2009, судом встановлено, що спірний житловий будинок було куплено 06.08.2008 [PERSON] у [PERSON] за 25000 грн. Судом взято до уваги, що офіційний курс доллара США станом на 06.08.2008 становив 4,8445 грн за 1 доллар. Відтак, наданами представником відповідача доказами підтверджено, що на момент купівлі продажу спірного будинку у відповідача з особистих коштів у наявності було лише 12900,73 грн (5325,09 + 7575,64 (1563,76 долларів США х 4,8445 грн =7575,64 грн) = 12900,73). Інших доказів, які б підтверджували наявність у відповідача решти суми, необхідної для купівлі будинку, ні представником відповідача, ні відповідачем суду не надано. Таким чином, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що спірний житловий будинок було куплено за особисті кошти відповідача. Відтак, з огляду на встановлене, суд приходить до висновку, що позивач має право на виділ її частки, в ідеальній долі, із майна спільної сумісної власності, яка складає 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 960 грн. (а.с.1, 2). Враховуючи, що на момент подання позову позивачу не була відома вартість житлового будину, а тому судовий збір нею було сплачено в мінімальному розмірі, беручи до уваги, що на момент винесення рішення судом встановлено, що позивачем не було доплачено 960 грн судового збору, тому з врахуванням задоволених позовних вимог, судовий збір в розмірі 960 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial