Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

07 вересня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа: [PERSON] про зняття арешту з майна. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що на примусовому виконанні в [PERSON] відділі державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження ВП № 14275403 по виконанню виконавчого листа № 2-2774 від 21.04.2008 року виданого Самарським районним судом про стягнення з позивача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини заробітку до досягнення дитиною повноліття починаючи з 01.12.2003 року. 25.08.2015 року позивач зявився до [PERSON] відділу ДВС згідно виклику державного виконавця від 12.08.2015 року вих. № 8316. Надав письмові пояснення, щодо сплати ним аліментів на утримання доньки та ознайомився зі ст. 164 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів. Позивач зазначив, що він сумлінно виконує свої батьківські обовязки, сплачує аліменти по мірі можливості, а саме по 600,00 грн. щомісячно та інші додаткові витрати, приймає участь у вихованні доньки. Звернув увагу, що його колишня дружина претензій по сплаті ним аліментів не має, що підтверджується її заявою, яка здана до канцелярії [PERSON] відділу ДВС. 25.08.2015 року позивачу стало відомо, що державним виконавцем було винесено постанову про арешт його майна, а саме на все рухоме майно автомобіль марки RENAUT MEGANE , 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] (тип-1). Згідно супровідного листа про направлення постанови сторонам та до органів реєстрації майна державним виконавцем було направлено постанову до МРЕВ -2 УДАІ у Дніпропетровській області. Також, 04.09.2015 колишня дружина позивача написала письмову заяву про повернення виконавчого документа без виконання, у звязку з чим державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. Таким чином, позивач вважає, що зазначене виконавче провадження на сьогоднішній день завершене. Жодної постанови державного виконавця позивач не отримував у звязку з чим не мав можливості її оскаржити у встановлені законом строки, чим порушено його процесуальні права. На даний час підстави для арешту майна відсутні, оскільки [PERSON] претензій по сплаті аліментів не має, але арешт та заборона відчуження майна позивача не зняті, що позбавляє його можливості отримувати можливий дохід та права розпоряджатися своєю приватною власністю на власний розсуд, оскільки відсутні будь-які підстави для такого обмеження. Безпідставне обмеження у розпорядженні майном порушує права позивача володіти, користуватися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Позивач просив суд зняти арешт з всього рухомого майна, що належить йому на праві власності, накладений згідно постанови державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.04.2015 року та витягу про державну реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 46737143 від 06.04.2015 року. У судовому засіданні, позивач [PERSON] надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та пояснив, що на теперішній час боргів у позивача не має, виконавче провадження закрито за заявою стягувача, ВДВС зняти арешт не може. Третя особа [PERSON] заперечувала проти задоволення вимог позивача, просила залишити арешт, також пояснила що у позивача є заборгованість в сумі 26000 гривень. Вислухавши доводи та пояснення позивача, представника відповідача, третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.04.2008 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було видано дублікат виконавчого листа № 2-2774/03 про стягнення з позивача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини заробітку, але не менше ? частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 01.12.2003 року. Строк предявлення виконавчого листа до виконання до 14 серпня 2020 року (а.с. 4). Постановою [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17.08.2009 року відкрито виконавче провадження за номером 14275403 (а.с. 8). 06.04.2015 року державним виконавцем Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у виконавчому провадженні №14275403 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 5). 07.04.2015 року на підставі супровідного листа [PERSON] відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було направлено копію постанови сторонам та в МРЕВ -2 УДАІ у Дніпропетровській області (а.с. 6). На підставі витягу № 46737143 від 06.04.2015 року про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна до державного реєстру внесено реєстраційний запис про арешт рухомого майна боржника [PERSON] (а.с. 7). В листі від 04.09.2015 року, адресованого на імя начальника [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON], третя особа [PERSON] вказала, що не має претензій у сплаті аліментів з [PERSON] на свою користь на утримання дитини (а.с. 11). Постановою [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17.08.2009 року відкрито виконавче провадження за номером 14275403 (а.с. 8). Згідно з ч.ч. 1-3\~ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження"\~арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо є письмова заява стягувача. Відповідно до ч. 5 цієї статті повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно предявити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 22 цього Закону. Ст. 49 вказаного Закону визначено що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 31) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У ст. 50 вказаного Закону зазначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом; У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Отже, з аналізу вищезазначених норм Закону випливає, що посилання позивача на те що державний виконавець на підставі повернення документа стягувачеві повинен був зняти арешт є безпідставними, оскільки такі підстави закінчення виконавчого провадження з послідуючим зняттям арешту не передбачені вимогами Закону. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише у межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обовязок доказування відповідно до ст. 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини, як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими і задоволенню не підлягають. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача.\~\~\~\~

Outcome: dismissed