Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України», Національної поліції України про зміну підстав та формулювання звільнення, визнання наказів незаконними, виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він 18.04.2016 року був прийнятий на роботу на посаду начальника новоствореного відокремленого територіального підрозділу в Чернігівській області ДУ «ЦОП НПУ». 17.08.2016 року позивач був попереджений про скорочення. 15.09.2016 року позивач був госпіталізований до лікарні м. Чернігова. Про госпіталізацію він в установленому порядку повідомив підлеглих працівників та керівництво відповідача. На лікарняному позивач перебував з 15.09.2016 року по 29.10.2016 року включно. Всі листки непрацездатності позивач направив на адресу відповідача для проведення оплати, але до цього часу грошові кошти він не отримав, чим був поставлений у важке матеріальне становище. 28.10.2016 року позивач направив на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням, що була отримана відповідачем 31.10.2016 року. Заява була мотивована тим, що він вимушений переїхати на нове місце проживання до м. Києва, щоб знайти роботу і утримувати свою сім'ю. Але у передбачений законом строк вказану заяву не було розглянуто. Позивач неодноразово вимушений був звертатися до різних установ з приводу допомоги у вирішенні питання захисту його трудових прав. 14.01.2017 року представником позивача було отримано лист, в якому, у тому числі, знаходився наказ від 30.11.2016 року про звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Але позивач вважає звільнення з цих підстав незаконним. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1)Визнати незаконними та відмінити накази Державної установи «Центр обслуговування Національної поліції України», а саме: наказ від 13.10.2016 року № 349, наказ від 29.11.2016 року № 447, наказ від 30.11.2016 року № 219 о/с, про що здійснити відповідний запис в трудовій книжці та звільнити його з займаної посади начальника ВТП ДУ «ЦОП НПУ» в Чернігівській області згідно чинного законодавства України до раніше поданої заяви; 2)Стягнути з відповідачів на користь позивача виплати за усіма належно поданими до ДУ «ЦОП НПУ» листками непрацездатності; грошову компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки за період з 19.04.2016 року по 31.10.2016 року; виплату вихідної допомоги та 50000, 00 грн. моральної шкоди. 28.02.2018 року до суду надійшов Відзив на позов представника ДУ «ЦОП НПУ», в якому представник просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечення відповідача обґрунтовані тим, що позивачем було допущено порушення трудової дисципліни, у зв'язку з чим було прийнято рішення про звільнення його у зв'язку з прогулом. Дії відповідача є законними, а прийняті рішення такими, що не підлягають скасуванню. 02.03.2018 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідача - Національної поліції України, в яких представник просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечення мотивовані тим, що у трудових відносинах з Національною поліцією України позивач не перебуває, а тому відповідач є неналежним. Також зазначено, що вони підтримують позицію Центру та просять у задоволенні позову відмовити. 14.04.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив позивача, в якій він наполягає на задоволенні позову повністю. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Представник відповідача - Центру - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав заперечення, викладені у відзиві на позов. Представник відповідача - Національної поліції України - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що наказом Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України» від 18.04.2016 року № 60 о\\с позивача [PERSON] призначено на посаду начальника відділу - відокремленого територіального підрозділу Державної установи в Чернігівській області з 19.04.2016 року на тимчасовий штат. Відповідно до наказу ДУ «ЦОП НПУ» від 14.09.2016 року № 296 14.09.2016 року відділом кадрового забезпечення був відправлений електронною поштою лист, яким запрошено позивача для ознайомлення з наказом Національної поліції України від 05.09.2016 року № 794 «Про організаційно-штатні зміни в Національній поліції». 15.09.2016 року позивач до відділу кадрового забезпечення не прибув, у зв'язку із госпіталізацією до лікарні м. Чернігова, що підтверджується медичними документами. Як встановлено при розгляді справи, у період з 15.09.2016 року по 28.10.2016 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. 07.10.2016 року до відповідача надійшла заява позивача [PERSON] про звільнення з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 27.10.2016 року відповідачем на адресу позивача була направлена відповідь про те, що у період перебування позивача на лікарняному звільнення неможливо. 31.10.2016 року на адресу відповідача надійшла ще одна заява позивача [PERSON], в якій він просив звільнити його з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України з 31.10.2016 року, мотивуючи це нормами ч. 1 вказаної статті. Враховуючи, що позивач був відсутній на робочому місці 31.10.2016 року, вказана заява також не була задоволена. У подальшому відповідачем був виданий наказ від 30.11.2016 року № 219 о\\с про звільнення позивача [PERSON] за займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що наказ про звільнення його з підстав прогулу без поважних причин є незаконним, оскільки ним раніше була подана заява про звільнення, а дисциплінарне стягнення було застосовано із порушенням діючого трудового законодавства. У своїх запереченнях представник відповідача вказує про те, що позивач тривалий час був відсутній без поважних причин на робочому місці, а тому дисциплінарне стягнення було застосовано відповідно до вимог діючого законодавства, підстав для скасування відповідних наказів немає. Як встановлено судом, позивач [PERSON] у період з 15.09.2016 року по 28.10.2016 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. Так, у період з 15.09.2016 року по 29.09.2016 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні; у період з 30.09.2016 року по 07.10.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні; у період з 10.10.2016 року по 19.10.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні; у період з 20.10.2016 року по 28.10.2016 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні по догляду за хворою дитиною. Всі листки непрацездатності були направлені позивачем на адресу відповідача для підтвердження відсутності на робочому місці та для проведення оплати. Згідно поштових повідомлень всі листки непрацездатності були відповідачем отримані. Крім того, про перебування на лікарняному позивач в установленому законом порядку повідомив підлеглих та керівництво Національної поліції. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та не оспорювався сторонами. Після подачі позивачем заяви про звільнення від 07.10.2016 року йому було повідомлено про неможливість звільнення у зв'язку із перебуванням на лікарняному. 31.20.2016 року до відповідача надійшла заява [PERSON] від 28.10.2016 року про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України. Підставами для звільнення було вказано переїзд на постійне місце проживання до м. Києва, невиплата грошових коштів за листками непрацездатності, тобто неможливість продовжувати роботу за вказаним місцем роботи. Як передбачено ч. 1 ст. 38 КЗпП України у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботі за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Також вказаною статтею передбачено право працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Але будь-якої інформації позивачем на вказану заяву отримано не було. Враховуючи те, що підстави, зазначені позивачем у заяві про звільнення, повністю узгоджувалися із нормами ст. 38 КЗпП України, відповідач повинен був прийняти відповідне рішення про задоволення вказаної заяви. В разі незгоди із поданою заявою відповідачем повинен був відповідним чином повідомити позивача про прийняте рішення за заявою, зокрема, щодо відмови в її задоволенні. Але такого повідомлення направлено позивачу не було. Таким чином, суд вважає, що дії відповідача суперечать діючому законодавству та порушують трудові права позивача. Що стосується застосування до позивача дисциплінарних стягнень та звільнення позивача за прогул, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 13.10.2016 року відповідачем було винесено наказ № 349, яким позивача [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Винесенню даного наказу передувало наступне. Відповідно до наказу ДУ «ЦОП НПУ» від 14.09.2016 року № 296 14.09.2016 року відділом кадрового забезпечення ДУ був відправлений електронною поштою лист, яким позивача запрошено для ознайомлення з наказом Національної поліції України від 05.09.2016 року № 794 «Про організаційно-штатні зміни в Національній поліції». У своїх запереченнях представник відповідача вказує про те, що про зміну електронної адреси позивач керівництво не повідомляв. Але при цьому позивач у судовому засіданні стверджував про те, що у нього існувала одна електронна адреса, яка і була повідомлена ним керівництву та іншим підрозділам Державної установи. 15.09.2016 року позивач до відділу кадрового забезпечення не прибув і на телефонні дзвінки не відповідав, що підтверджується доповідною запискою начальника ВКЗ Татенко Л.В. від 15.09.2016 року, інформаційною довідкою начальника ДУ «ЦОП НПУ» Підгрушного О.М. від 29.09.2016 року та принт-скином листування. У подальшому, з метою з'сування причин невиконання наказу ДУ від 14.09.2016 року № 296 позивачем, а також для перевірки дотримання трудової та виконавчої дисципліни працівниками ВТП в Чернігівській області, начальником ДУ було призначено проведення службового розслідування, що підтверджується наказом ДУ від 16.09.2016 року № 301. У подальшому 16.09.2016 року для здійснення перевірки дотримання трудової та виконавчої дисципліни працівниками ВТП у Чернігівській області до м. Чернігів було відряджено комісію у складі: голова комісія - Кагарлицька О.В., заступник начальника відділу кадрового забезпечення; члени комісії: Стоянов В.М., начальник відділу; капітан поліції Митяй О.А., заступник начальника відділу забезпечення, провідний фахівець, що підтверджується наказом ДУ «ЦОП НПУ» від 15.09ж.2016 року № 300. З метою перевірки фактів, викладених у листі позивача від 02.09.2016 року, комісією обстежено стан нежитлових приміщень на четвертому поверсі адміністративної будівлі, приміщення гаражу № 7, що розташовані по вул. Шевченка, 116-а у м. Чернігів. Також під час перевірки членами комісії було встановлено відсутність на робочому місці позивача [PERSON], а також з'ясовано, що 16.09.2016 року зранку позивач повідомив чергового КПП [PERSON] про те, що він перебуває на лікарняному, що підтверджується поясненнями [PERSON] Також у матеріалах перевірки зазначається, що позивач не повідомив свого керівника та заступника про відсутність на робочого місці, що підтверджується інформаційною довідкою начальника Центру Підгрушного О.М. В ході проведення службового розслідування комісія прийшла до висновку, що позивач не дотримувався покладених на нього обов'язків, як працівника, визначених ст. 139 КЗпП України, а саме: -систематично ігнорував накази керівництва; -не виконував на належному рівні свої обов'язки (акт обстеження та перевірки об'єкта оренди фактично був сфальсифікований позивачем); -з квітня по жовтень не провів організаційну роботу щодо укладання договорів ані з балансоутримувачем орендованої будівлі, ані з постачальниками комунальних послуг, щодо обслуговування та утримання орендованої будівлі; -не організував належним чином роботу трудового колективу ВТП у Чернігівській області; -не дотримувався трудової дисципліни сам і не підтримував її належний стан у відділі, на власний розсуд, не попередивши керівництво, залишав робоче місце. У липні та серпні 2016 року позивач не був премійований за незадовільні результати роботи. Відповідач також у своїх запереченнях вказує про те, що неодноразово здійснювалися дзвінки на мобільний телефон позивача з метою встановлення обставин його невиходу на роботу та опитування останнього з приводу допущених порушень. Але позивач відмовився від ознайомлення з наказом від 13.10.2016 року № 349, що у подальшому було складено Акт про відмову від ознайомлення з наказом. Крім того, 29.11.2016 року наказом № 447 відповідач притягнув позивача [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Підставою для видачі даного наказу стало наступне. На підставі наказу Державної установи від 01.11.2016 року № 386 «Про призначення службового розслідування» за фактом невиходу на роботу начальника відокремленого територіального підрозділу в Чернігівській області [PERSON] призначено службове розслідування. У ході проведення службового розслідування встановлено, що у період з 15.09.2016 року по 29.10.2016 року позивач, згідно надісланих на адресу відповідача листів непрацездатності, перебував на лікарняному. 07.10.2016 року на адресу відповідача була надіслана заява позивача про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, але у задоволенні заяви було відмовлено через перебування позивача на лікарняному, про що останнього було повідомлено листом. 31.10.2016 року до відповідача надійшла ще одна заява [PERSON] про звільнення з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України, але підтверджуючих документів, на думку відповідача, надано не було. Як вказує у своїх запереченнях представник відповідача, [PERSON] у період з 31.10.2016 року на робочому місці був відсутній, на телефонні дзвінки не відповідав, про своє місцезнаходження не повідомляв. У зв'язку із даними обставинами заступником начальника ВТП у Чернігівській області [PERSON] у присутності коменданта ВТП у Чернігівській області [PERSON] та комірника ВТП у Чернігівській області [PERSON] був складений акт про відсутність на робочому місці без поважних причин [PERSON] Враховуючи те, що позивач і у подальшому був відсутній на робочому місці, вказаними вище особами були складені аналогічні акти про відсутність [PERSON] на робочому місці (акти від 01.11.2016 року, 02.11.2016 року, 03.11.2016 року, 04.11.2016 року, 07.11.2016 року, 08.11.2016 року, 09.11.2016 року, 10.11.2016 року, 11.11.2016 року, 28.11.2016 року, 29.11.2016 року, 30.11.2016 року). Також службовці записки про відсутність позивача на робочому місці були складені і [PERSON] на ім'я начальника ДУ «ЦОП НПУ» Підгрушного О.М. 31.10.2016 року, 01.11.2016 року та 02.11.2016 року. Для отримання пояснень позивача стосовно невиходу на роботу, як зазначено у запереченнях на позов, йому неодноразово телефонували на мобільний телефон заступник начальника ВТП [PERSON], начальник ВКЗ Татенко Л.В., провідний фахівець [PERSON], але на телефонні дзвінки останній не відповідав, про що були складені відповідні акти від 15.11.2016 року, 17.11.2016 року та 22.11.2016 року. 20.11.2016 року та 25.11.2016 року на адресу позивача надсилалися рекомендовані листи з пропозицією ознайомитися з наказом ДУ від 01.11.2016 року та надати пояснення щодо відсутності на робочому місці. Також 15.11, 17.11 та 22.11.2016 року за місцем розташування ВТП у Чернігівській області були здійснені комісійні виїзди з метою отримати пояснення від позивача в межах проведення службового розслідування, що підтверджується відповідними наказами про відрядження працівників ДУ від 14.11.2016 року, 16.11.2016 року та 21.11.2016 року. Але у вказані дати комісією також було встановлено відсутність позивача на робочому місці, про що було складено відповідні акти від 15.11.2016 року, 17.11.2016 року та 22.11.2016 року, та доповідні записки від 15.11.2016 року, 17.11.2016 року та 22.11.2016 року. Таким чином, отримати пояснення від позивача отримати було неможливо. За результатами проведення службового розслідування комісія прийшла до висновку, що позивач не дотримується обов'язків працівників, визначених ст. 139 КЗпП України. Що стосується правомірності накладених на позивача стягнень, то судом встановлено наступне. Згідно із ст. 139 КЗпП України працівники зобов"язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтями 139, 140, 142 КЗпП України та пунктом 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Держкомпраці СРСР за погодженням з ВЦРПС від 20.07.1984 року, порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівники покладених на нього трудових обов"язків. Тобто, підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення останнім трудової дисципліни. При цьому закон вимагає аби факт такого порушення належним чином був зафіксований та дотриманий порядок застосування дисциплінарних стягнень. Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1)догана; 2)звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Наказ роботодавця про застосування стягнення має містити мотивувальну частину з точним та обґрунтованим характером порушення трудової дисципліни. Наказ про застосування до працівника стягнення не може містити стягнень, не передбачених ст. 147 КЗпП України. Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягнення працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного працівником невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов"язків. Стаття 149 КЗпП України передбачає порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівникам. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до вимог ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом (якому надано право прийняття на роботу) безпосередньо за виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв"язку з тимчасовою непрацездатністю або його перебування у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Перш ніж винести працівникові догану чи звільнити його роботодавець повинен отримати від нього письмові пояснення з приводу вчиненого дисциплінарного правопорушення. Якщо на підставі такого пояснення працівника роботодавець дійде висновку, що дисциплінарний проступок дійсно мав місце і відсутні будь-які обставини, які можна було б вважати такими, що виключають притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, то роботодавець видає наказ (розпорядження) про застосування дисциплінарного стягнення. Для дисциплінарного проступку характерні певні особливості. 1) Суб"єктом дисциплінарного проступку може бути громадянин, який перебуває у трудових правовідношеннях з роботодавцем і порушив трудову дисципліну. Відповідно до спірного наказу суб"єктом дисциплінарного проступку, зокрема, є і позивач, який перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем. 2) Суб"єктивну сторону дисциплінарного проступку характеризує вина працівника. Вина виражає психічне ставлення працівника до своїх протиправних дій та їх шкідливих наслідків. Вина може виражатися у формі прямого або побічного умислу чи необережності. Умисна вина передбачає, що особа усвідомлювала протиправність свого діяння, передбачала його шкідливі наслідки й бажала або свідомо допускала їх настання. Для дисциплінарного правопорушення найбільш характерною є вина у формі необережності. Необережність, як форма вина, передбачає, що особа усвідомлювала протиправність своєї поведінки, передбачала її шкідливі наслідки, проте легковажно розраховувала на їх відвернення, або не передбачала, хоча повинна була їх передбачити. Об"єктом дисциплінарного проступку є внутрішній трудовий розпорядок організації (суспільні відносини, що складаються у процесі його здійснення та охороняються нормами трудового права). Протиправна поведінка працівника полягає у порушенні трудових обов"язків, покладених на нього трудовим договором чи правилами внутрішнього трудового розпорядку, спеціальних законодавчих актів, посадових інструкцій, а також у порушенні або невиконанні наказів і розпоряджень роботодавця. Наприклад, запізнення на роботу, участь у страйку, який визнано незаконним, поява на роботі в нетверезому стані є протиправною поведінкою. Але під час розгляду справи відповідачем не було надано жодних належних доказів того, що позивачем під час виконання своїх посадових обов"язків, дійсно, було допущено порушення посадових (функціональних) обов"язків. Об"єктивною стороною дисциплінарного проступку є шкідливі наслідки та причинний зв"язок між ними і дією (бездіяльністю) порушника трудової дисципліни. На момент прийняття судового рішення суду було невідомо, які саме дії (бездіяльність) позивача [PERSON] призвели до шкідливих наслідків, а також не надано жодних доказів того, що дії позивача призвели до таких негативних наслідків. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. Отже, матеріалами справи доведено порушення відповідачем вимог діючого законодавства при накладенні на позивача дисциплінарного стягнення, а також той факт, що при накладенні стягнення відповідачем не було враховано всіх обставин справи, ступень тяжкості, доведеність вчинення позивачем правопорушення, що свідчить про незаконність оспорюваних наказів про накладення дисциплінарних стягнень, якими позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення на нього стягнень у вигляді доган та звільнення. Крім того, при застосуванні діючого законодавства при накладення дисциплінарного стягнення відповідачем були порушені вимогу закону. Слід зазначити, що відповідачем не були отримані від позивача пояснення щодо порушень, що були встановлені службовими перевірками, зокрема, щодо невиконання трудових обов'язків та порушення трудової дисципліни. Також відповідачу після 31.10.2018 року було достоменно відомо про те, що позивачем подано заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням, але вказана заява не була належним чином розглянута відповідачем, а позивач не був належним чином повідомлений про результати розгляду цієї заяви. Особливо слід зазначити і про те, що дисциплінарне стягнення на позивача 13.10.016 року було накладено у період перебування його на лікарняному, що також фактично унеможливило отримання від останнього будь-яких пояснень. Також слід зазначити, що у листопаді 2016 року позивач звертався до Державної установи щодо з'ясування обставин своєї трудової діяльності, але жодної відповіді ним отримано не було. Про порушення, допущені відповідачем під час накладення на позивача дисциплінарних стягнень, зазначено також і в листі Головного управління держпраці у Київській області від 06.03.2017 року. Так, під час перевірки, проведеної Головним управлінням держпраці у Київській області встановлено, що перед видачею наказу від 13.10.2016 року ДУ не було виконано вимоги ст. 149 КЗпП України, а саме не було отримано від працівника письмових пояснень та не надано письмових доказів, що вимога про надання вказаних письмових пояснень була доведена до [PERSON] Також слід звернути увагу і на той факт, що твердження відповідача про те, що працівники Центру неодноразово телефонували [PERSON], але з останнім так і не змогли зв'язатися, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не були доведені належними доказами. Крім того, керівництву Центру та Національної поліції було достоменно відомо про місце перебування позивача, про його наміри звільнитися з займаної посади. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], Кагарлицька О.В., Татенко Л.В. пояснили, що вони неодноразово телефонували позивачу, але зв'язатися з ним не змогли. Також зазначили, що у складі комісій виїздили за місцем проживання позивача, але двері останній не відчиняв, що унеможливило відібрання від позивача пояснень щодо порушення ним трудової дисципліни, та вручення відповідних наказів. Але слід зазначити, що жоден з цих свідків не зміг підтвердити той факт, що [PERSON] пропонували надати будь-які письмові пояснення, а він відмовився, а також підтвердити відмову останнього ознайомитися із наказами про накладення на нього дисциплінарних стягнень. Таким чином, суд вважає, що всі накази про накладення на позивача дисциплінарних стягнень (від 13.10.2016 року, 29.11.2016 року та від 30.11.2016 року) є незаконними, прийнятими з грубим порушенням трудового законодавства, а тому підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статті. З урахуванням встановлених вище обставин суд вважає позовні вимоги у частині визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень та звільнення позивача, звільнення позивача з займаної посади начальника, згідно поданої ним заяви від 28.10.018 року підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, розмір вихідної допомоги становить 12118, 50 грн., що і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог про оплату листків непрацездатності, то судом встановлено наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач [PERSON] перебував на лікарняному у період з 15.09.2016 року по 28.10.2016 року включно, а саме: 15.09.2016 року по 29.09.2016 року на стаціонарному лікуванні; у період з 30.09.2016 року по 07.10.2016 року на амбулаторному лікуванні; у період з 10.10.2016 року по 19.10.2016 року на амбулаторному лікуванні; у період з 20.10.2016 року по 28.10.2016 року на амбулаторному лікуванні по догляду за хворою дитиною. Вказані листки непрацездатності були направлені позивачем на адресу відповідача для здійснення оплати, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про їх отримання, при цьому виплата грошових коштів позивачу не було здійснено. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування" допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов"язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п"яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов"язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності. Враховуючи те, що позивачу було видано декілька листків непрацездатності, що не були оплачені належним чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов"язання відповідача здійснити нарахування та виплати за вказаними листками непрацездатності у порядку, визначеному вищевказаним Законом, тобто за кожні перші п'ять днів хвороби за кожним листком окремо, підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено при розгляді справи, неправомірними діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, що полягає у тому, що він вимушений був тривалий час знаходитися без коштів для існування, не мав можливості належним чином утримувати свою сім'ю, не мав можливості через нерозгляд заяви про звільнення вільно обирати роботу та вільно на неї погоджуватися, був позбавлений права на належні умови праці та своєчасне отримання винагороди, що призвело до негативних змін в його житті. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, зазначений позивачем, є завищеним і приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди у розмірі 5000, 00 грн. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягають, оскільки при звільненні позивачу було нараховано та виплачено вказану компенсацію, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Зважаючи на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ДУ «ЦОП НПУ» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial