Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

08.02.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому вказував, що 29 серпня 2014 року помер його батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в с. Любарці Бориспільського району Київської області по пров. Механізаторів, 1. Заповіт на випадок смерті [PERSON] не склав. У визначений законом термін він звернулась з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. Але нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухомість, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок. У звязку з вищевикладеним просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування на домоволодіння № 1 по пров. Механізаторів с. Любарці Бориспільського району Київської області, що складається з житлового будинку, веранди, сараю прибудови, колодязю питного, воріт та огорожі. В судове засідання позивач не зявився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, до початку розгляду справи надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, обставини справи підтверджує. Представник позивача в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, про час та місце розгляду справи. Клопотань про перенесення розгляду справи не надійшло. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області до суду не зявився, повідомлений належними чином про час та місце розгляду справи, до початку розгляду справи надав до суду лист в якому просить суд проводити розгляд справи у його відсутність. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову [PERSON] з наступних підстав. Згідно ст.1268 спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Встановлено, що 29 серпня 2014 року помер батько позивача, [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей відділі реєстрації смерті у м. Києві 04 вересня 2014 року зроблено актовий запис за № 5 (а.с.5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в с. Любарці Бориспільського району Київської області по пров. Механізаторів, 1. За життя [PERSON] заповіт не склав. Родинні стосунки між [PERSON] та померлим [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження (а.с.6), є його батьком. Сам будинок з господарськими спорудами збудовано без порушень встановлених норм та правил при будівництві будинку, а також дана будівля не порушує права та інтереси інших осіб, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с.8). Відповідно до листа Бориспільської районної державної нотаріальної контори від 10.03.2017 року за № 357/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON], 29.08.2014 року спадкова справа не заводилася. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 травня 1991 року померлий [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться в с. Любарці Бориспільського району Київської області, після смерті [PERSON] Щодо прийняття спадщини на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позивачу в нотаріальній конторі було надано відмову, оскільки в звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність припиняється у момент смерті особи. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. На даний час позивач позбавлена можливості зареєструвати право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами. У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, якби спадкування відбувалось за законом, спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину був би [PERSON]. Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України [PERSON] має право на спадщину за законом, а саме право власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: с. Любарці Бориспільського району Київської області по пров. Механізаторів, 1. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що у позовах про визнання права власності на майно, ціна позову визначається вартістю майна. Таким чином у позивача виникла необхідність звернутися до суду про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за законом після смерті [PERSON]. Судом також встановлено, що інших спадкоємців, які б своєчасно подали заяви на прийняття спадщини, чи проживали на день смерті разом із спадкодавцем, крім позивача, - не має. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність спору про право з іншими спадкоємцями. Права щодо володіння, користування та розпорядження спадковим майном позивача порушуються, а тому підлягають захисту відповідно до ст. 392 ЦК України, оскільки не визнаються органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна. Крім того, згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Беручи до уваги, що позивач, як спадкоємець за законом, має право на набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, після смерті [PERSON], а також те, що він має право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак не зміг його отримати з незалежних від його причин, - позовні вимоги щодо визнання права власності слід задовольнити в повному обсязі. В матеріалах цивільної справи є технічний паспорт на житловий будинок на імя [PERSON] Указані докази свідчать про те, що даний будинок з погосподарськими будинками не є обєктом самочинного будівництва (а.с.8-16). Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Оскільки таке свідоцтво видано не було, з незалежних від позивача причин, суд вважає за можливе ухвалити відповідне рішення визнавши спадкоємцем власником зазначеного нерухомого майна. Судові витрати за розгляд позовних вимог покласти на позивача, який сплатив їх при поданні позову, за клопотанням останнього. На підставі викладеного та ст.ст. 25, 182, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1241, 1261, ч. 5 ст. 1268, 1297 ЦК України, ст. 41 Конституції України,

Outcome: approved