Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

13.06.2017 року позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, в якому вказували, що 19.09.2014 року помер їх батько [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять: житловий будинок з - надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Займище, вул. Центральна, буд. 9 (колишня назва вулиця Горького). За життя їх батьком був складений заповіт, згідно якого, усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що буде мати за законом право, він заповідав їм. У визначений законом термін вони звернулися з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не змогли, оскільки вони не надали документи, що посвідчують право власності на житловий будинок. Дана ситуація виникла у звязку з тим, що за життя їх батько не зареєстрував своє право власності на це майно у встановленому законом порядку, хоч і володів ним та в господарській книзі сільської ради саме він записаний власником будинку. Дані обставини створюють перешкоди для його успадкування. Враховуючи вище викладене, вони звернулися до суду з позовною заявою за захистом свого права на спадщину за заповітом з проханням визнати за ними право власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Займище, вул. Центральна, буд. 9 (колишня назва вулиця Горького). В судове засідання представник позивача [PERSON], - [PERSON] зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, обставини справи підтвердив. Позивачі в судове засідання не зявилися, повідомлені належним чином, про час та місце розгляду справи. Клопотань про перенесення розгляду справи не надійшло. 29.06.2017 року до суду надійшла заява від позивача [PERSON], в якій вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі, обставини справи підтверджує та просить суд проводити розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] сільська рада Бориспільського району Київської області до суду не зявилася, повідомлена належними чином про час та місце розгляду справи, до початку розгляду справи Голова сільської ради до суду надав лист в якому просить суд проводити розгляд справи у відсутність представника сільської ради та зазначив, що при вирішенні спору сільська рада покладається на думку суду. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Встановлено, що 19.09.2014 року помер батько позивачі, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ОК № 316532, виданим 22.09.2014 року Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис № 32. (а.с.15). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Займище, вул. Центральна, буд. 9 (колишня назва вулиця Горького). Родинні стосунки між позивачами [PERSON] та [PERSON] та померлим [PERSON] підтверджуються копіями свідоцтв про народження (а.с.12-13). Прізвище позивачів: «Прудка» було змінене на «[PERSON] та [PERSON]», у звязку з укладенням шлюбу, що підтверджується копіями паспорта громадян України (а.с.7-11). За життя [PERSON] склав заповіт, згідно якого, усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що буде мати за законом право, він заповів - [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Сам будинок з господарськими спорудами збудовано без порушень встановлених норм та правил при будівництві будинку, а також дана будівля не порушує права та інтереси інших осіб, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що складений на імя [PERSON] Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок його інвентаризаційна вартість становить 226206,00грн. (а.с.16-18). Згідно з даними по господарської книги [PERSON] сільської ради будинок, що належав померлому [PERSON], розташований за адресою: Київська обл., Бориспільський р-н., с. Займище, вул. Центральна, буд. 9 (колишня назва вулиця Горького). Будинок побудований в 1965 році (а.с.19). У встановлений законодавством час позивачі звернулись із відповідною заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу, де була зареєстрована спадкова справа за №08/2015. Щодо прийняття спадщини на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позивачам в нотаріальній конторі було надано відмову, оскільки вони не надали документи, що посвідчують право власності на житловий будинок, про що свідчить лист про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.03.12 року № 66/01-16 (а.с.20). Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність припиняється у момент смерті особи. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. На даний час позивачка позбавлена можливості зареєструвати право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами. У 1952 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1233 Цивільного кодексу України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Також, власник майна, згідно ст. 392 ЦК України, може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України позивачі мають право на спадщину за заповітом, а саме право власності на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що у позовах про визнання права власності на майно, ціна позову визначається вартістю майна. Таким чином у позивачів виникла необхідність звернутися до суду про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за заповітом після смерті [PERSON] Судом також встановлено, що інших спадкоємців, які б своєчасно подали заяви на прийняття спадщини, чи проживали на день смерті разом із спадкодавцем, крім позивачів, - не має. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність спору про право з іншими спадкоємцями. Права щодо володіння, користування та розпорядження спадковим майном позивачів порушуються, а тому підлягають захисту відповідно до ст. 392 ЦК України, оскільки не визнаються органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна. Враховуючи викладені вище обставини, позивачі є належним позивачами, які не можуть юридично закріпити своє право на спадщину. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності на спадкове майно. Крім того, згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Беручи до уваги, що позивачі, як спадкоємці за заповітом, мають право на набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, після смерті [PERSON], а також те, що вони мають право на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак не змогли його отримати з незалежних від них причин, - позовні вимоги щодо визнання права власності слід задовольнити в повному обсязі. В матеріалах цивільної справи є технічний паспорт на житловий будинок на імя [PERSON] Указані докази свідчать про те, що даний будинок з погосподарськими будинками не є обєктом самочинного будівництва (а.с.16-18). Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Оскільки таке свідоцтво видано не було, з незалежних від позивачів причин, суд вважає за можливе ухвалити відповідне рішення визнавши спадкоємцями власниками зазначеного нерухомого майна. Судові витрати за розгляд позовних вимог покласти на позивачів, які сплатили їх при поданні позову до суду. На підставі викладеного та ст.ст. 16, 25, 182, 328, 392, 1216, 1218, 1222, 1223, 1225, 1233, 1241, 1268, 1297 ЦК України, ст. 41 Конституції України,

Outcome: approved