Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Гайворонського районного суду з позовом до АТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживачів, розірвання договору, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної (немайнової) шкоди. Позов мотивовано тим, що між [PERSON] та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" було укладено кредитний договір б/н від 16.02.2012 року, договір укладено шляхом приєднання. В 2018 році відповідач подав позов до позивача про стягнення 114356,58 гривень, з яких 8333,11 гривень заявлено як заборгованість за кредитом та 106025,46 гривень як заборгованість по процентам за користування кредитом. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2018 року у справі №385/782/18 первісний позов задоволено частково, стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість по кредитному договору без номера від 16.02.2012 року в розмірі 18581,67 гривень, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 21.05.2019 року вказане судове рішення залишено без змін. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20.06.2019 року розстрочено виконання рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2018 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 21.05.2019 року про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ "КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором в розмірі 18581,67 гривень, шляхом погашення заборгованості чотирма рівними пропорційними частинами, по 4645,42 гривень щомісячно, починаючи з червня 2019 року, з терміном щомісячної виплати - до останнього робочого дня відповідного місяця. [PERSON] виплачено на користь відповідача борг. Позивач в повній мірі і своєчасно виконав судове рішення, прийняте на користь банку, і сплатив як заборгованість по кредиту так і відсотки за користування кредитом в розмірах, визначених зазначеним вище рішенням суду. В жодні інші договірні відносини з відповідачем, окрім договору б/н від 16.02.2012 року, позивач не вступав, жодних інших кредитів, окрім тих, що були предметом розгляду справи №385/782/18, не отримував. Однак починаючи з жовтня 2019 року позивачеві регулярно телефонують особи, що представляються працівниками банку відповідача, та повідомляють про борги, вимагають їх сплати, заявляють, що договір б/н від 16.02.2012 року є чинним і що по ньому у позивача істотна заборгованість - 30000 гривень. При цьому висловлювання працівників банку відповідача є явно некоректними, містять ознаки примушування, маніпуляції, та окремо заявляють, що якщо позивач не сплатить на користь банку 30000,00 гривень то вони передадуть відомості про нього до бюро кредитних історій як боржника і він ніде більше не зможе отримати кредит і т.д.. Листом від 06.02.2020 року за №20.1.0.0.0/7-200206/149 відповідач відмовився надавати відомості про наявність або відсутність заборгованості [PERSON] з посиланням на банківську таємницю. Враховуючи, що сторони, через позицію відповідача, не в змозі самостійно врегулювати виниклу ситуацію, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. Просить суд розірвати кредитний договір б/н від 16.02.2012 року, укладений між [PERSON] та AT КБ "ПРИВАТБАНК", встановити факт відсутності заборгованості [PERSON] перед AT КБ "ПРИВАТБАНК" по договору банківських послуг станом на дату винесення судового рішення, зобов`язати AT КБ "ПРИВАТБАНК" подати у всі бюро кредитних історій, з якими співпрацює AT КБ "ПРИВАТБАНК", заяви про виключення відомостей про [PERSON] , як особу, що має заборгованість перед AT КБ "ПРИВАТБАНК", стягнути з AT КБ "ПРИВАТБАНК" на користь [PERSON] моральну шкоду за порушення прав споживача в розмірі 10000 гривень та судові витрати у справі покласти на відповідача. В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Представник позивача надіслав до суду заяву з клопотанням розглянути справу без його участі та участі позивача згідно наявних матеріалів справи. Представник відповідача в судове засідання вдруге не з`явився. Надіслав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними. Вдруге просить перенести розгляд справи у зв`язку з оголошеним карантином. Відзиву до суду не надіслав. З поданого клопотання, суд не вбачає підстав для перенесення слухання справи. При цьому суд виходить зі слідуючого. В ст. 19 Закону України «Про міжнародні договорами», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989, виходить з того, що у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" було укладено кредитний договір б/н від 16.02.2012 року, договір укладено шляхом приєднання. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2018 року у справі №385/782/18 первісний позов задоволено частково, стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість по кредитному договору без номера від 16.02.2012 року в розмірі 18581,67 гривень, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (а.с. 11-14). Листом від 06.02.2020 року за №20.1.0.0.0/7-200206/149 відповідач відмовився надавати відомості про наявність або відсутність заборгованості [PERSON] з посиланням на банківську таємницю (а.с. 22). Позивач [PERSON] просить розірвати, укладений ним з ПАТ "КБ "ПРИВАТБАНК" кредитний договір б/н від 16.02.2012 року, з підстав протиправності дій банку, який вважає, що за цим договором в нього є заборгованість. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 1 і ч. 2 ст. 651 ЦК України). Згода банку на розірвання договору відсутня. За умовами укладеного договору банк свої зобов`язання виконав, позивач користувався кредитними коштами, що ним не оспорюється. Фактично між сторонами виник спір щодо належного виконання позивачем умов договору про повернення коштів: банк вважає, що існує заборгованість за договором, а позивач посилається на її відсутність. Наявність цього спору не є передбаченою законом підставою для розірвання договору, а його розірвання не свідчить про відсутність заборгованості та вирішення всіх спірних питань, які виникли в процесі його виконання. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц, провадження № 14-182 цс 18 зазначила, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті). Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, про що також зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 9 вересня 2015 року у справі № 6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання договору. Відповідно до частин 1, 2 і 3 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Наявність умов для розірвання договору, визначених в ч. 2 ст. 652 ЦК України, позивач не довів. При цьому, слід зазначити, що не може бути підставою для розірвання кредитного договору нагадування працівників банку про наявність заборгованості, яка існує на думку працівників банку, а також будь-які дії, вчинені державною виконавчою службою на виконання рішення суду, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (як майнової, так і моральної) є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування моральної шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та моральною шкодою, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. За встановленими обставинами справи, в діях відповідача не вбачається наявності складу цивільного правопорушення. Моральна шкоди на підставі ст.1167 ЦК України, відшкодовується у деліктних правовідносинах. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом, тобто законодавець вказує на випадки компенсації моральної шкоди: визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (наприклад, ст. 4, яка визначає право на відшкодування моральної шкоди, завданої тільки внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) та ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16. Умовами укладеного між сторонами договору та ст. 1054 ЦК України, відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов`язання не передбачено, також відсутні підстави для відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позов цій частині не підлягає до задоволення. Позовні вимоги про встановлення факту відсутності заборгованості [PERSON] перед AT КБ "ПРИВАТБАНК" по договору банківських послуг станом на дату винесення судового рішення та зобов`язання AT КБ "ПРИВАТБАНК" подати у всі бюро кредитних історій, з якими співпрацює AT КБ "ПРИВАТБАНК", заяви про виключення відомостей про [PERSON] , як особу, що має заборгованість перед AT КБ "ПРИВАТБАНК" також не підлягають задоволенню, оскільки вони не ґрунтуються на доказах. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed