Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в обґрунтування якої посилався на те, що Малиновським районним судом м. Одеси 16 грудня 2014 року було винесено заочне рішення у цивільній справі №1519/2084/2012 про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] (далі - Боржник) на користь ПАТ «Перший інвестиційний банк» заборгованості за кредитним договором №13/04-07-КФ від 25.07.2007 року у розмірі 254338,94 Євро, шо за курсом НБУ станом на 12.09.2013 року становить 1829462,74 грн., та пені 672371,97 грн. На підставі Виконавчого листа №1519/2084/2012 від 10.02.2015 року, 10 жовтня 2015 року державний виконавець Заліпаєв Ю.В. відкрив виконавче провадження АСВП № 49060957 в інтересах ПАТ «Перший інвестиційний банк», код 26410155. Відповідно до постанови від 21 січня 2020 року, у зв`язку з реорганізацією підрозділів виконавчої служби, начальником відділу Першого Малиновського від(ділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Собяніною О.В. було прийнято виконавче провадження АСВП № 49060957. 29 січня 2020 року, державним виконавцем Процько Г.І. було здійснено виїзд за адресою місця мешкання Боржника, де нею в рамках виконавчого провадження №49060957 було складено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме належного Боржнику на праві власності будинку під [ADDRESS] . Вважає винесену державним виконавцем Постанову про опис та арешт майна боржника від 29 січня 2020 року незаконною, такою шо підлягає скасуванню, так як вона суперечить нормам ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та винесена з порушенням процесуальних норм порядку ведення виконавчого провадження. Зазначав, що згідно п. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції від 12.08.2015 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Наголошує, що у Боржника не має іншого нерухомого житлового майна, окрім як арештований будинок. В зазначеному будинку, що є предметом іпотеки. Боржник проживав та продовжує проживати на теперішній час, а іншого місця мешкання у нього не має. Крім того, отримавши фактично матеріали виконавчого провадження №49060957 від керівництва даного підрозділу виконавчої служби, державний виконавець Процько Г.І. мала винести постанову про прийняття виконавчого провадження, однак, в порушення вимог ч.4 ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень (Далі - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства юстиції України за №512/5 від 02.04.2012 року, без наявних процесуальних повноважень проводити будь-які дії у зазначеному виконавчому провадженні, провела опис та арешт будинку Боржника. Зазначені обставини вбачаються як з Автоматизованої системи виконавчих проваджень про прийняті процесуальні рішення у провадженні №49060957, та і були безпосередньо виявлені представником під час ознайомлення 03 лютого 2020 року з матеріалами виконавчого провадження. Державний виконавець Процько Г.І. і до проведеної реорганізації підрозділів у виконавчих службах проводила процесуальні дії у даному виконавчому провадженні, проте, так само, ні в АСВП, ні у самих матеріалах виконавчого провадження, не мається постанови про прийняття виконавчого провадження державним виконавцем Процько Г.І. від попереднього державного виконавця. Згідно до Ч.4 ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження», передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України. Положеннями п.п.6,7 Розділу І Інструкції передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Постанова підписується виконавцем та скріплюється печаткою. Постанова складається у необхідній кількості примірників, один з яких залишається у виконавчому провадженні, а інші надсилаються за належністю. Відповідно П.2 Розділу V Інструкції, виконавець, якому передано виконавчий документ, виносить постанову про прийняття до виконання виконавчого документа не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа. В матеріалах виконавчого провадження №49060957 відсутнє відповідне доручення начальника відділу Собяніної О.В., відповідно передача виконавчого провадження проведена з порушенням порядку, встановленого Інструкцією. Вважає, що не маючи процесуальних повноважень у виконавчому провадженні №49060957, яке відповідно до постанови від 21 січня 2020 року знаходилось у проваджені начальника відділу Собяніної О .В., державним виконавцем Процько Г.І. було незаконно винесено оскаржувану Постанову про опис та арешт майна боржника від 29 січня 2020 року. Також зазначив, що згідно ч. З ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Разом з тим, оцінка належного Боржнику будинку не проводилась, тому не можливо встановити співрозмірність суми стягнення з урахуванням всіх витрат виконавчого провадження з вартістю самого будинку, а отже державним виконавцем при винесенні постанови про опис та арешт майна не виконано вимогу ст. 56 Закону. На підставі викладеного просив суд визнати неправомірною та скасувати Постанову про опис та арешт майна боржника від 29 січня 2020 року, винесену державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Процько Ганною Ігорівною в рамках виконавчого провадження №49060957. Ухвалою суду від 12.03.2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні. 12.10.2015до суду від Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) надійшов відзив, в якому державний виконавець Першого Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ ( м. Одеса) Кубрак Д.А. просив відмовити в задоволенні скарги посилаючись на наступне. 12.10.2015 року на підставі письмової заяви стягувана, старшим державним виконавцем Заліпаєвим Ю.В. відкрито виконавче провадження, щодо виконання виконавчого листа 1519/2084/2012 10 лютого 2015 року виданого Малиновським районним судом м. Одеса про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] на користь ПАТ "Перший інвестиційний банк" заборгованості за кредитним договором № 13/04-07-КФ від 25.07.2007 року у розмірі 254 338,94 Євро, що згідно з виконавчим документом за курсом НБУ станом на 12.09.2013 року становить 1 829 462,74 гри., та пені 672 371,97 гри., про що винесено відповідну постанову та було спрямовано сторонам. Відповідно до порядку ст. 28 Закону Україин «Про виконавче провадження» Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. 12.10.2015 року старшим державним виконавцем Заліпаєвим Ю.В. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та спрямовані сторонам до відома. Обтяження зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27.11.2015 року 26553522 . Згiднo акту державного виконавця від 01.08.2017 року Заліпаєва Ю.В. зазначено, що перевірити майновий стан наразі не видається можливим, оскільки зі слів боржника будинок за адресою [ADDRESS] здається в оренду та там знаходяться речі третіх осіб. У акті наявний особистий підпис боржника. З огляду на вище викладене можна зробити висновок, що це не єдине житло боржника, тому до такого майне не можна застосовувати положення закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у якому середи іншого зазначаються такі умови: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання.Окрім того у виконавчому листі №1519/2084/2012 виданого Малиновським районним судом 10.02.2015 року зазначена сума боргу в національній валюті України.19.12.2019 року Малиновським районним судом міста Одеси суддею С.В. Макаровою була винесена Ухвала про дозвіл на примусове проникнення до домоволодіння розташованого по [ADDRESS] для проведення виконавчих дій, пов`язаних з описом майна. Згідно наказу Міністерства юстиції України № 3173/5 від 16.10.2019 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», проводиться ліквідація Головного територіального управління юстиції в Одеській області та утворено Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у зв`язку з чим Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області ліквідовується та утворюється Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 25.12.2019 року державним виконавцем Процько Г.І. була винесена Постанова про передачу виконавчого провадження. 21.01.2020 року було прийняте виконавче провадження. Державним виконавцем Процько Г.І. було винесено оскаржувану Постанову про опис та арешт майна боржника в рамках примусового виконання рішення суду та відповідно до положень чинного законодавства. Акціонерне товариство «Перший інвестиційний банк» надало до суду письмові заперечення на скаргу, в яких вказало, що виконавчий лист був виданий про примусове стягнення заборгованості, а виконавче провадження, у свою чергу, було відкрито виконавцем на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у зв`язку із зверненням стягнення на майно боржника - будинок. Тобто, твердження боржника не має правового значення щодо даного спору, оскільки виконавцем проводилися дії, щодо виконання рішення суду про стягнення заборгованості, та не проводилося звернення стягнення на заставлене майно. Тобто, накладення арешту не є відчуженням майна, а є лише виконавчою дією, що застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем, у відповідності до п.п.1-2 ст.5б Закону України «Про виконавче провадження», шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.Виходячи з вищевикладеного, вважає постанову держаного виконавця про опис та арешт майна боржника від 29 січня 2020 року у виконавчому провадженні №49060957 при примусовому виконанні виконавчого листа виданого 10 січня 2015 року Малиновським районним судом міста Одеси у справі №1519/2084/2012 такою, що винесена у повній відповідності до положень СТ.56 Закону України «Про виконавче провадження» і жодним чином не суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки направлена для забезпечення реального виконання рішення суду про стягнення боргу, а не на звернення стягнення на заставлене майно. В судовому засіданні представник заявника - [PERSON] скаргу підтримав, просив задовольнити. Державний виконавець просив відмовити у задоволенні скарги. Заінтересована особа до суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. Заслухавши представника заявника, державного виконавця Першого Малиновського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ ( м. Одеса) вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга на дії державного виконавця підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що у провадженні державного виконавця першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеса) Процько Г.І. перебуває виконавче провадження №49060957 про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] на користь Пат «Перший інвестиційний банк» заборгованості за кредитним договором № 13/04-07-КФ від 25.07.2007 року у розмірі 254 338,94 Євро, що згідно з виконавчим документом за курсом НБУ станом на 12.09.2013 року становить 1 829 462,74 гри., та пені 672 371,97 грн. Згідно наказу Міністерства юстиції України № 3173/5 від 16.10.2019 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», проведено ліквідацію Головного територіального управління юстиції в Одеській області та утворено Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у зв`язку з чим Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області ліквідовано та утворено Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 12.10.2015 року старшим державним виконавцем Малиновського ВДВС ОМУЮ Заліпаєвим Ю.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №ВП49060957, та про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.12.2019 року ( справа №1519/2084/2012) задоволено подання Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про примусове проникнення до приміщення боржника [PERSON] , а саме надано дозвіл державному виконавця в межах виконавчого провадження ВП №49060957 на примусове проникнення до домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] для проведення виконавчих дій пов`язаних з описом майна. 21.01.2020 року винесена постанова про прийняття виконавчого провадження №ВП49060957 29.01.2020 року державним виконавцем 1-го Малиновського ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ ( м. Одеса) було винесено постанову про опис та арешт майна боржника. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.06.2017 року №90122104, заявник є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер:5110137300:52:003:0002, будинку за адресою: [ADDRESS] , відомості щодо інших об`єктів нерухомого майна відсутні. Тобто іншим нерухомим майном заявник не володіє. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Пунктом 2 ст. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 цього Закону. Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Доказів наявності у боржника іншого нерухомого майна матеріали справи не містять. Згідно з ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення (поновити порушене право заявника). Державний виконавець, як особа, яка приймає рішення виносячи постанову про опис та арешт майна боржника від 29.01.2020 року, метою якої було описати та арештувати іпотечне майно для подальшої реалізації на прилюдних торгах, не отримав докази щодо вказане майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Представником скаржника під час розгляду справи також не додано вказаних доказів. Враховуючи обов`язок державного виконавця здійснити в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом, чи розповсюджується на вказане майно дія Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" і після цього лише вирішувати питання щодо запровадження процедури реалізації майна, суд вважає скаргу в частині вимог про визнання дій старшого державного виконавця державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Процько Ганни Ігорівни неправомірними, не підлягаючою до задоволення, оскільки скаржником не доведено в чому полягає неправомірність дій вказаного державного виконавця, яким в межах наділених повноважень була винесена вищевказана постанова. З урахуванням наведеного, суд вважає, що дії державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Процько Ганни Ігорівни в частині винесення 29 січня 2020 року постанови про опис та арешт майна боржника ВП №49060957, є передчасними, у зв`язку з чим вказана постанова підлягає скасуванню. У відповідності до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14від 18.12.2009року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що скарга [PERSON] на постанову про опис та арешт майна боржника від 29 січня 2020 року, винесену державним виконавцем першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Процько Ганною Ігорівною в рамках виконавчого провадження № 49060957, заінтересована особа (стягувач) Публічне акціонерне товариство «Перший інвестиційний банк» є частково обґрунтованою, а відтак підлягає частковому задоволенню. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: partial