Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 19.03.2014 року та 20.04.2014 року між нею та [PERSON] було укладено договори позики, згідно з яким вона передала відповідачці першого разу 15000 грн., другого - 18000 грн., про що остання власноручно склала розписки і зобов»язалася повернути борги за першим договором - до 25.04.2014 року, другим - до 20.05.2014 року. Однак, хоча визначені у письмових розписках відповідачки строки повернення позики минули, остання до цього часу хоча би частково позичених грошей не повернула. Так як відповідачка зобов'язання щодо повернення боргу не виконує, позивачка за захистом своїх прав вимушена звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про стягнення з відповідачки суму боргу за договором позики в розмірі 33000 грн., а також судові витрати. В судове засідання позивачка [PERSON] не з"явилася, надіслала до суду заяву в якій просить розглянути справу по суті у її відсутності, у разі повторної неявки до суду відповідачки [PERSON] не заперечує щодо заочного розгляду справи, позов підтримує із наведених в позовній заяві підстав. Відповідачка [PERSON] на повторний виклик суду в судове засідання не з"явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча завчасно повідомлялася про час і місце слухання справи, свідченням чому є поштові повідомлення про вручення судових повісток, в зв"язку з чим суд ухвалив постановити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.10,11 ЦПК України під час судового розгляду справи суд має бути диспозитивним, створювати необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов»язків та здійснення наданих їм прав. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до текстів розписок, наданих [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог, 19.03.2014 року та 20.04.2014 року [PERSON] отримала від позивачки першого разу відповідно 15000 грн., другого - 18000 грн., які зобов"язувалася повернути в кінцевий строк до 20.05.2014 року (а.с. 5-6). Тобто зі змісту цих розписок вбачається, що [PERSON] отримала ці кошти в борг і зобов'язалася їх повернути в кінцевий строк до 20.05.2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду, [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачці не повернула. Таким чином, неналежне виконання відповідачкою умов договору безпроцентної позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена як умовами укладеного між сторонами договору, так і вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов"язковим для всіх суб"єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов"язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа 6-63цс13) Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України зазначила, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того є роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки. Судом встановлено, що отримані відповідачкою зазначені у вищевказаних розписках кошти надавалися в рахунок боргу, зобов»язання їх повернути та в який строк і в якому порядку, що дає підстави суду вважати доведеним позивачкою про укладення між сторонами договору позики, а тому в позові повинно бути задоволено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок відповідачки. Судом встановлено, що при поданні позовної заяви позивачкою сплачено 330,00 грн. судового збору, які підлягають стягненню з відповідачки на її користь.

Outcome: approved