Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування вимог позивач вказав, що він працював на підприємстві з 09.10.2019 року на посаді шліфувальника 5 розряду в крупно-механічному цеху на дільниці обробки дрібних деталей турбогенераторів на ДП «Завод «Електроважмаш», з наступним переведенням на посаду шліфувальника 5 розряду у крупно-механічний цех на той же дільниці. З червня 2020 року підприємством не виплачувалася заробітна плата в повному обсязі та у встановлені строки. 19.10.2020 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України був звільнений з підприємства за власним бажанням з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Після звільнення відповідач не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, заборгованість з якої складає 60028 грн.53 коп. 03.03.2021 року на картковий рахунок позивача була перерахована сума заборгованість по заробітній платі в розмірі 15007 грн.13 коп. 16.03.2021 року на картковий рахунок позивача була перерахована сума заборгованість по заробітній платі в розмірі 15757 грн.49 коп. 23.03.2021 року на картковий рахунок позивача була перерахована сума заборгованість по заробітній платі в розмірі 29263 грн.91 коп., тобто в березні 2021 року підприємство виплатило йому заборгованість в розмірі 60 028 грн. 53 коп. Оскільки заборгованість по заробітній платі позивачеві своєчасно не була виплачена, просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 29.03.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадженні з викликом сторін. В судове засідання позивач не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі та просив розгляд справи просив проводити у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання за місцем знаходження юридичної особи. 27.05.2021 року представник відповідача через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у вимозі позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, враховуючи надані ним розрахунки, але при цьому зазначив, що в разі задоволення вказаної вимоги просить про зменшення розміру середнього заробітку до 10% від нарахованої суми. Заперечував проти задоволення вимоги про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу адвоката у розмірі 5000 грн. Представник підприємства в обгрунтування своїх заперечень вказав, що позивач був звільнений за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. 24 липня 2020 року т.в.о. генерального директора ДП "Завод "Електровжамаш" було підписано наказ №309 "Про встановлення неповного робочого тижня", яким з 01.10.2020 року на підприємстві встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер. Крім того, наказом від 21.10.2020 року №427 на ДП "Завод "Електроважмаш" встановлено режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у грудні 2020 року: 1,2,3,7,8,9,10,14,15,16,17,21,22,23,24 та режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у січні 2021 року: 18,19,20,21,25,26,27,28. Крім того, відповідно наказу №261-01/09 від 26.01.2021 року у зв'язку з запобіганням поширення на території підприємства гострої респіраторної хвороби COVID-19 , спричиненої короновірусом на ДП "Завод"Електроважмаш" встановлено простій працівників у лютому 2021 року. Наказом №261-01/61 від 22.02.2021 року продовжено простій працівників ДП "Завод "Електроважмаш" у березні 2021 року. Наказом №261-01/145 від 29.03.2021 року також продовжено простій працівників ДП "Завод "Електроважмаш" у квітні 2021 року. Представник підприємства просив врахувати, що у відповідності до ч.1 статті 253 ЦК України, початком відліку періоду прострочення відповідної суми грошового зобов'язання (моментом прострочення), що становить базу нарахування й множник), є день, наступний після визначеної (кінцевої) дати платежу. Кінцем відліку періоду прострочення є день, що передує дню, в якому відбулося погашення/припинення відповідного грошового зобов'язання, оскільки з урахуванням п. 30.1 ст.30 Закону України "Про платіжні системи :переказ грошових коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою - тобто день погашення визначає термін припинення відповідного зобов'язання у розумінні ч. 2 ст. 251 Цивільного кодексу України. Тобто день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення. Зазначив, що з урахуванням роз'яснення Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2020 рік (лист від 29.07.2019р.), кількість робочих днів, за які позивачу нараховано виплату заробітної плати при звільненні за період з 19.10.2020 року (день звільнення) по 23.03.2021 року (день фактичного розрахунку), повинна розраховуватися виходячи з графіку роботи підприємства та становить: за жовтень - 7 робочих днів (за період з 20.10.2020 по 31.10.2020 р. без врахування п'ятниці - 23,30 відповідно до наказу №309 від 24.07.2020р.); за листопад 2020 року - 17 робочих днів (за період з 01.11.2020р. по 30.11.2020р. без врахування п'ятниць - 7,14,21,28, відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р.); за грудень 2020 року - 15 робочих днів (за період з 01.12.2020 по 24.12.2020 р., відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р. без врахування п'ятниць - 4,11,18 та за період з 25.12.2020 по 31.12.2020 р., відповідно до наказу №427 від 21.10.2020 р. без врахування - 28,29,30,31); за січень 2021 року- 8 робочих днів (за період з 01.01.2021 по 15.01.2021 р. відповідно до наказу №427 від 21.10.2020 р. без врахування - 4,5,6,8,11,12,13,14,15 та за період з 18.01.2021 р. по 31.01.2021 відповідно до наказу №309 від 24.07.2020 р. без врахування п'ятниць - 22,29); за лютий 2021 року- 0 робочих днів (не нараховується у зв'язку з простоєм працівників наказу №261-01/09 від 26.01.2021 р.); за березень 2021 року- 0 робочих днів (не нараховується у зв'язку з простоєм працівників наказу № 261-01/61 від 22.02.2021 р.), таким чином загалом 47 робочих днів. Зауважив, що середньоденна заробітна плата позивача складає 730 грн. 74 коп. (без врахування податків) та надав відповідну довідку від 19.05.2021 року. Таким чином формула для нарахування середньої заробітної плати за час затримки виплати заробітної плати позивачеві має виглядати наступним чином: 730 грн. 74 коп. (середньоденна заробітна плата) х 47 робочих днів (кількість днів прострочення за графіком роботи підприємства) = 34 344 грн. 78 коп. Наполягаючи на зменшенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку за спірний період, представник підприємства посилався на принципи розумності, справедливості та пропорційності і вказав на врахування: розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов'язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Представник відповідача вказав, що підприємство має проблеми економічного характеру, через які з об`єктивних причин не може самостійно вирішити питання, які виникли по затримкою з розрахунками, в тому числі і по заробітній платі, оскільки не отримує ані бюджетного фінансування, а ні будь-яких дотаційних чи преференцій. У зв`язку з тяжкої економічною ситуацією, підприємством було запроваджено низку операційних заходів, основною метою яких є збереження робочих місць, додержання соціальних гарантій працівників та своєчасного наповнення бюджету держави. Крім усього іншого, у 2020 року на рахунки підприємства вже декілька разів були накладені арешти, що сприяло зростанню заборгованості підприємства перед кредиторами, виникненню заборгованості по заробітній плані та по сплаті соціальних внесків до Державного бюджету. Крім того, постановами були накладені арешти на рахунки відповідача, що практично паралізувало господарську діяльність підприємства і призвело затримки виплат працівникам. У сукупності, періодичне блокування господарської діяльності підприємства, шляхом накладання арештів на всі рахунки відповідача та кризовий стан в галузі машинобудування, сприяло виникненню ситуації коли держане підприємство змушено здійснювати часткові виплати не тільки контрагентам, але і працівникам стосовно виплати заробітної плати, платежів до бюджету та комунальних платежів. Враховуючи фактичне погашення заборгованості та нетривалий період затримки розрахунку, а також об'єктивно надтяжкий економічний і політичний стан, коли підприємство вживає всіх можливих заходів задля збереження робочих місць та повноцінного функціювання енергетичної галузі України, а також виходячи з зазначених принципів розумності, справедливості та пропорційності, відповідач здійснює можливі заходи для відновлення виробничої діяльності підприємства. Таким чином, представник відповідача просив врахувати зменшити розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати [PERSON] до 10% від загального їх розміру 34344 грн. 78 коп. та в разі їх стягнення, стягнути в розмірі 3434 грн.48 коп. (34344,78 х 10%), оскільки таке зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку врахує оптимальний баланс інтересів сторін у спорі та є таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін по справі. Ситуація додатково погіршується оголошенням карантину, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби. Крім того, представник відповідача просив також відмовити в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами виконання адвокатом обсягів та вартості послуг правничої допомоги, зазначеної у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат. При цьому заявлені адвокатом до відшкодування витрати є абсолютно не співмірними із складністю даної справи, обсягом послуг і реальним (дійсним) часом, затраченим на надання відповідних послуг адвокатом; такі витрати не відповідають критерію їх реальності (дійсності) та розумності їх розміру. Представник відповідача вказав, що розмір витрат на правничу допомогу не доведений позивачем, документально не обґрунтований та не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Зазначив, що обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката визначається на підставі наданих сторонами доказів (договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження. Обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката визначається на підставі наданих доказів. Такими доказами зокрема можуть бути 1) протокол погодження обсягів та вартості послуг правничої допомоги 2) виписка по рахунку, що підтверджує оплату наданих послуг; 3) рахунок на оплату послуг; 4) акт приймання наданих послуг. У встановлений законом строк та в передбаченому порядку позивачем до суду не була надана відповідь на відзив підприємства. 30.03.2021 року [PERSON] через канцелярію надав відповідь на відзив підприємства, яка фактично містить заяву про збільшення позовних вимог, які позивач просить стягнути з підприємства. Оскільки позивач вказав, що збільшує позовні вимоги та просить стягнути з підприємства на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 113 264,7 гривень та судові витрати, що складаються з сплаченого судового збору в сумі 966,92 грн., витрати на правову допомогу сумі -5000 грн., але він не надав суду вказану заяву у передбачений законом строк і суд був позбавлений можливості вирішити питання про необхідність доплати позивачем судового збору за заявлені вимоги, суд розглядає вимоги позивача в первісній редакції без врахування уточнених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 09.10.2019 року. 19.10.2020 року він був звільнений за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки належної [PERSON] (а.с.10). Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно розрахункового листа за серпень 2020 року (а.с.11) нарахована заборгованість підприємства по заробітній платі складає 15580 грн. 88 коп., до видачі 11717 грн. 66 коп., за вересень 2020 року- 11500 грн.54 коп., до видачі 9257 грн.93 коп.,за жовтень 2020 року-49823 грн.03 коп., до видачі 40107 грн. 53 коп. (до якої входять вихідна допомога, відрядна заробітна плата, компенсація відпустки при звільненні, компенсація затримки при звільненні). При звільненні позивача відповідачем з ним не були проведені остаточні розрахунки, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду для захисту свого порушеного права. Відповідно довідки ДП «Завод «Електроважмаш» №245/555 від 19.05.2021 року доданої відповідачем до відзиву, середньоденна заробітна плата складала 730 грн 74 коп. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приймає до уваги таке. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Відтак, зважаючи на встановлені судом обставини справи, є достатні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. Між тим, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми такого відшкодування, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761(9584)15-ц (далі постанова) у пункті 87 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП. При цьому, зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов'язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п.91; 91 п.1,2,3,4 постанови). Судом встановлено, що станом на 19.10.2020 року заборгованість підприємства по заробітній платі [PERSON] , становила в загальному розмірі 60 028 грн.53 коп. 03.03.2021 року на картковий рахунок позивача була перерахована сума заборгованість по заробітній платі в розмірі 15007 грн.13 коп.,16.03.2021 року на картковий рахунок позивача була перерахована сума заборгованість по заробітній платі в розмірі 15757 грн.49 коп., 23.03.2021 року на картковий рахунок позивача була перерахована сума заборгованість по заробітній платі в розмірі 29263 грн.91 коп. Тобто за період з 03.03.2021 року по 23.03.2021 року відповідачем виплачена позивачеві заборгованість з заробітної плати в розмірі 60028 грн.53 коп. Тобто на час звернення позивача до суду за захистом прав заборгованість відповідача перед [PERSON] відсутня. Вказана обставина сторонами не оспорюється. Відповідно до наданої відповідачем довідки №245/555 від 19.05.2021 року середньоденна заробітна плата позивача становила 730 грн 74 коп. В поданому до суду позові [PERSON] просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за 155 календарних днів в загальному розмірі 96 692 грн.10 коп., приводячи відповідний розрахунок, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 623 грн. 82 коп. При розрахунку позивач використовував положення Закону України «Про оплату праці», Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року №100. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 та ч.2 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Статтею 253 ЦК України передбачено, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Суд вважає помилковим визначення [PERSON] як періоду затримки розрахунку з ним так і розміру середньоденної заробітної плати, яка була використана ним в розрахунку. Визначаючи період затримки розрахунку, суд виходить з того, що, оскільки відсутні інші дані, початком перебігу такого строку є наступний день після звільнення [PERSON] , тобто 20.10.2020 року. Оскільки зобов`язання з виплати [PERSON] заборгованості по заробітній плат були виконані підприємством добровільно 23.03.2021 року, кінцем строку відліку періоду відповідно ст.251 ЦК України, слід вважати 22.03.2021 року (день який передує дню виконання грошового зобов`язання). Отже, період затримки розрахунку, який починається з 20.10.2020 року та закінчується 22.03.2021 року (включно), складає 106 робочих днів. Відтак, розмір середнього заробітку з цей період становить 77 458 грн. 44 коп. (730 грн.74 коп. х 106 днів). Поряд з цим, виходячи з того, що відповідачем, в процесі судового розгляду, у добровільному порядку був проведений розрахунок з позивачем, затримка у проведенні такого розрахунку пояснюється важким економічним становищем на підприємстві, яке обумовлено рядом чинників, що підтверджується наданими відповідачем копіями відповідних доказів, які ним додані до відзиву на позов, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що така затримка спричинила йому майнові втрати, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, до 20 000 грн., при цьому суд також приймає до уваги розмір заборгованості з заробітної плати (60 028 грн 53 коп.) та період затримки розрахунку з позивачем з 20.10.2020 року по 22.03.2021 року. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем було подано до суду копію договір, укладений між позивачем та ГО «Правова група Допомога» та акт про прийняття - передачі наданих послуг від 24.03.2021 року в якому вказаний вид послуги наданий за договором та вартість наданої послуги. На підтвердження отримання правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару ті інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку (квитанція про до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, як то квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, що підтверджує оплату таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 280/1765/19 від 04.02.2020. Крім того, суду не надано доказів, які свідчать про обґрунтованість розміру витрат на оплату послуг адвоката, як то протокол погодження обсягів та вартості послуг правничої допомоги, рахунок на оплату послуг. Позивачем не надано суду доказів, що свідчать про оплату гонорару, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження. Крім того, суд зауважує, що посилання позивача стосовно, того, що оскільки в результаті звільнення йому не було своєчасно виплачено заробітну плату та належні виплати і він не мав можливості оплатити витрати на правничу допомогу, спростовуються матеріалами справи, оскільки договір про надання правової допомоги №2403 між [PERSON] та ГО «Правова Група Допомога» був укладений 24.03.2021 року, а в березні 2021 року: 03.03.2021року, 16.03.2021 року та 23.03.2021 року на картковий рахунок позивача відповідачем були проведені зарахування заборгованості з заробітної плати, яка станом на 23.03.2021 року була погашена в повному обсязі в розмірі 60028 грн. 53 коп., тому суд вважає, що в позивача були відсутні перепони для здійснення такої оплати. Відтак суд відмовляє у задоволенні вимоги [PERSON] у відшкодуванні за рахунок відповідача цих витрат в повному обсязі. Відповідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Між тим, з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню витрати з оплати 908 грн 80 коп. судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial