Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

у грудні 2015 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що у квартирі [ADDRESS] вона проживає з 1935 року. Є людиною похилого віку, стан її здоров"я не дозволяє вести активний спосіб життя, є проблемою отримання пенсії, оплата комунальних послуг та придбання продуктів харчування. Тому, коли сусідка [PERSON], яка проживає в цьому ж будинку поверхом нижче, запропонувала позивачці оформити на неї довіреність, позивач погодилася. Також відповідач обіцяла підтримку у доставці продуктів харчування та ліків за рахунок пенсії позивача. Позивач зазначає, що 28 березня 2009 року відповідач запросила до неї у квартиру нотаріуса, у присутності якої [PERSON] підписала ряд документів, вважаючи, що вони необхідні для отримання пенсії та оплати комунальних послуг. Відповідач отримувала пенсію позивача та за ці кошти купувала продукти харчування, сплачувала комунальні послуги. У грудні 2013 року відповідач, намагаючись відібрати ключі від квартири, застосувала відносно позивачки силу, внаслідок чого між ним виникла сварка. 18 лютого 2014 року позивачу стало відомо, що в Київському БТІ належна їй квартира оформлена на відповідача, у зв"язку з чим позивач звернулася до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, де за її заявою був внесений запис до ЄРДР за № 120141000100001351 від 20 лютого 2014 р. за ч. 4 ст. 190 КК України. Також позивач зазначає, що в кінці листопада 2015 року відповідач запрошувала у належну їй квартиру слюсаря - водопровідника. Позивач заперечувала проти цього, проте [PERSON] повідомила їй, що спірна квартира позивачу не належить з 28.03.2009 р. коли був укладений договір дарування між позивачем та чоловіком відповідача - [PERSON], після смерті якого відповідач набула права власності на дану квартиру. Дізнавшись зазначені обставини, позивач зрозуміла, що її ошукали і обманом змусили підписати договір дарування. Як людина похилого віку позивач бажає доживати свої віка у належній їй квартирі, іншого житла вона не має. Подружжя [PERSON] є сторонніми для неї людьми, тому позивач на мала наміру дарувати їм свою квартиру. Оскільки оспорюваний договір дарування був укладений під впливом обману з боку [PERSON] та нотаріуса, а також помилки з боку позивача внаслідок поганого зору, похилого віку та нерозуміння значення своїх дій, [PERSON] просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 29 березня 2009 року між нею та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Литвиненко П.В. Другої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 7-614; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] У заяві про уточнення позовних вимог, з якою позивач звернулася у січні 2016 року (а.с. 38), [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 29 березня 2009 року між нею та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко П.В., зареєстрований в реєстрі за № 7-614, а також витребувати у [PERSON], як добросовісного набувача, на користь позивача, вищевказану квартиру. Зазначає, що договір дарування був вчинений під впливом обману з боку [PERSON] та державного нотаріуса, а також помилки з її боку, оскільки позивач є особою похилого віку та має поганий зір. На думку позивача, відповідач, зловживаючи довірою позивача, заволоділа документами на квартиру. Право власності на квартиру позивач втратила проти своєї волі, а [PERSON] не мав права набувати право власності на квартиру та відчужувати її шляхом безоплатної передачі своїй дружині [PERSON] У травні 2016 року позивач [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 135), в якій просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 29 березня 2009 року між нею та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко П.В., зареєстрований в реєстрі за № 7-614, а також витребувати у [PERSON], як добросовісного набувача, на користь [PERSON] вищевказану квартиру. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що оспорюваний договір дарування підписано внаслідок помилки. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення, зазначивши, що сім"я позивача та відповідача проживають в одному будинку вже більше 80 років. Члени сімей добре один одного знали та тісно спілкувалися. Коли у позивачки не залишилося близьких для неї людей, вона звернулася до нині покійного [PERSON] з пропозицією укласти договір дарування належної їй квартири, тим самим убезпечити себе від дій недобропорядочних осіб та віддячити сім"ї [PERSON] за багаторічну турботу та піклування. З метою подальшого укладення договору дарування [PERSON] уповноважила [PERSON] для вчинення необхідних дій та отримання необхідних документів, для чого 06 березня 2009 року підписала довіреність, посвідчену державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. 28 березня 2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір дарування. Після укладення договору позивач продовжує проживати у вказаній квартирі, а [PERSON] сплачував комунальні платежі. 20 лютого 2010 року [PERSON] здійснив дарування зазначеної квартири своїй дружині - [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори. У [INFO] року [PERSON] помер, проте після його смерті відповідач зберігає добропорядочні відносини з позивачем. 25 травня 2013 року позивач надала право відповідачу отримувати належну їй пенсію на поштовому відділенні № 33 м. Києва, для чого підписала відповідну довіреність строком дії на 10 років. Відповідач зазначає, що відносини між позивачем та відповідачем зіпсувалися внаслідок впливу сусідів із квартири 8 та 9, які негативно налаштовували позивача. На думку відповідача, останні почали вчиняти такі активні дії з метою заволодіння вищевказаною квартирою. Також відповідач просить відмовити в задоволенні позову, зважаючи на сплив позовної давності та відсутність клопотання про поновлення таких строків. Треті особи - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві та Друга київська державна нотаріальна контора в судове засідання не забезпечили явку своїх представників, просять розглянути справу без участі їх представників. Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з огляду на наступне. Частинами 1, 2 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 2 ст.216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Судом встановлено, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого сектором приватизації Московської державної адміністрації в м. Києві 26 жовтня 1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 26 жовтня 1993 року № 4684, зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації 04 листопада 1993 року, зареєстрованого за № 4737. 06 березня 2009 року державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. посвідчила довіреність, зареєстровану в реєстрі за № 7-444, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником у державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності при вирішенні будь-яких питань, що її стосуватимуться, в тому числі у КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна" по питанню отримання довідки-характеристики на належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] необхідної для оформлення договору дарування, а також у ЖЕО м. Києва по питанню отримання довідки - форми № 3. (а.с. 29) 28 березня 2009 року [PERSON] уклала договір дарування вказаної квартири з [PERSON] Договір дарування посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко П.В., зареєстрований 28 березня 2009 року в реєстрі за № 7-614 (а.с. 6). Відповідно до змісту договору дарування сторони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених умовами договору, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам"яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених умовами договору, діючи без впливу обману, сторони були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір. Вказану обставину підтвердила нотаріус Литвиненко П.В. в судовому засіданні. Наведене свідчить про те, що [PERSON] мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Таким чином, суд вважає, що під час укладання договору дарування позивачу були роз'яснені правові наслідки даного правочину, і вона, в свою чергу, підтвердила дійсність своїх намірів на його укладення, договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства. В обгрунтування своїх вимог [PERSON] та її представники посилалися на те, що за віком і станом здоров'я позивач потребує допомоги і догляду, що при укладенні оспорюваного договору між сторонами була досягнута домовленість про те, що відповідач довічно надаватиме [PERSON] допомогу, оплачуватиме житлово-комунальні послуги, надаватиме допомогу у придбанні ліків та продуктів харчування. За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі (предмету договору), які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. З огляду на наведене предметом доказування у даній справі належними і допустимими доказами є наявність помилки позивача щодо того, що 28 березня 2009 року вона домовились із [PERSON] укласти довіреність. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В обгрунтування своїх доводів представник позивача у даній справі послався на те, що позивач є особою похилого віку ([INFO]), якій на день укладення оспорюваного договору виповнилося 78 років), її стан здоров'я та в силу цього потребу у догляді, проте, належних і допустимих доказів про стан здоров'я та потребування стороннього догляду позивача суду у передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України порядку не надано, а сам по собі її вік 78 років не дає підстав для висновку про її потребу у сторонньому догляді чи утриманні. Крім того, сама по собі наявність зазначених обставин не дає підстав уважати, що при укладенні оспорюваного договору сторонами було досягнуто домовленості про інше. Пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], який в судовому засіданні зазначав про потребу позивача у сторонньому догляді, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не містять у собі підтверджень чи спростувань обставин, які підлягають доказуванню у даній справі. Опитані в судовому засіданні свідки посилалися на обізнаність про ті чи інші події зі слів сторін по справі і жоден з них не був безпосереднім учасником цих подій, а тому сумнівними є їх пояснення щодо обставин справи - предмету спору. Встановлено і не заперечується сторонами, що з 1993 року спірна квартира на праві власності в порядку приватизації державного житлового фонду належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] Підтверджено наявними у справі доказами і не заперечується жодною зі сторін, що позивач проживала у зазначеній квартирі з 1977 року, так і продовжує у ній проживати після укладення оспорюваного договору. Відповідач [PERSON] проживає у нижчерозташованій квартирі № 2 вказаного будинку. 20 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с. 30) У [INFO] року [PERSON]. помер. 25 травня 2013 року державний нотаріус Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. посвідчила довіреність, зареєстровану в реєстрі за № 7-408, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] отримувати належну позивачці пенсію на поштовому відділенні № 33 м. Києва. (а.с. 32) З матеріалів справи вбачається, що після укладення договору дарування вищевказаної квартири 04 червня 2009 року [PERSON] зареєстрував своє право власності у передбаченому законом порядку (а.с. 7), а після укладення 20 лютого 2010 року договору дарування між подружжям [PERSON] відповідач [PERSON] зареєструвала своє право власності у передбаченому законом порядку 16 березня 2010 року (а.с. 30). Не заперечували сторони і того факту, що на момент розгляду справи судом власником квартири є відповідач, якій належить вся квартира. Сама по собі та обставина, що позивач після оформлення оспорюваного договору продовжує здійснювати комунальні платежі по спірній квартирі, не має правового значення при вирішенні спору, адже належних і допустимих доказів на підтвердження досягнення сторонами інших домовленостей матеріали справи не містять. Оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування квартири [PERSON] зобов'язувався вчинити на користь позивача будь-яку дію майнового або немайнового характеру, що свідчило би про те, що укладений сторонами договір не є договором дарування, правовою метою якого є передача позивачем свого майна у власність відповідача без отримання взаємної винагороди, суду у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України не надано, а надані докази не підтверджують обставини, що підлягають доведенню у даній справі. За таких підстав, у суду відсутні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним. У позовній заяві та в заявах про уточнення позовних вимог представник позивача посилається також на ч. 1 ст. 225 ЦК України, відповідно до якої правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Водночас, позивач у своїй позовній заяві не зазначає про невідповідність свого внутрішнього, психічного стану в момент вчинення правочину та не надає будь-яких доказів на підтвердження цього. Обставини ж справи свідчать, що позивач на момент укладення оспорюваного договору дарування діяла вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, а також мала необхідний обсяг цивільної діє- та правоздатності. Частиною 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] набув права власності на квартиру [ADDRESS] на законних підставах, а відповідно мав право на її відчуження. За таких обставин, вимоги позивача про витребування та передання спірної квартири не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed