Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить визнати за нею право особистої приватної власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], зазначивши, що зазначена квартира не є сумісною власністю подружжя, а була набута за кошти, які отримала від продажу квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19.10.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 2654. У судове засідання сторони, повідомлені про час і місце розгляду справи, не з'явились. Представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується телефонограмою, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Суд перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, 27 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №760, зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище після реєстрації шлюбу якої "[PERSON]", що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 5). Від спільного подружнього життя у сторін народилась дитина [PERSON], [INFO], позивач та відповідач є батьками дитини, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7). Шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 6). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 2657, під час шлюбу була придбана квартира [ADDRESS], 2/3 частини квартири належить [PERSON], а 1/3 - її дочці, [PERSON] (а.с. 9). Кошти на придбання вищевказаної квартири [PERSON] отримала від продажу квартири [ADDRESS], відчуженої за ціною 325000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 2654 (а.с. 8). Згідно договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В.П. від 15.11.2002 року за реєстраційним № 3170, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 23.07.2004 р. за № 2665; на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києві 18.09.1997 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 18.09.1997 року № 15656 від 18.09.1997 року № 15656 та зареєстрованого у Київському бюро технічної інвентаризації 15.10.1997 року за № 2665, 1/4 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON]. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою державною нотаріальною конторою м. Києва 16.11.2000 р. за реєстраційним № 8-8626, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київського міського бюро технічної інвентаризації 26.12.2000 р. за № 2665, 1/4 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] - матері [PERSON]. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києві 18.09.1997 р. згідно з розпорядженням (наказом) від 18.09.1997 р. № 15656 та зареєстрованого у Київському бюро технічної інвентаризації 15.10.1997 р. за № 2665 1/4 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] - дочці [PERSON]. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], разом з донькою [PERSON], сином [PERSON], колишнім чоловіком [PERSON], що підтверджується довідкою № 2163 від 29.07.2015 року Житлово-експлуатаційної дільниці № 303 Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" (а.с. 27). Відповідач [PERSON] дійсно працював на спільному українсько-чешському підприємстві "Біг Борд ЛТД" з 2000 по 2004 рік, та отримував заробітну плату, що підтверджується Довідкою Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби України (а.с. 75-76). Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 24.06.2010 року за реєстровим №865 (а.с. 29-41). Відповідач [PERSON] придбав 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 14.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. за реєстровим №265 (а.с. 33-35). Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов про визнання майна особистою приватною власністю підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як роз'яснено у п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Таким чином, права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції та ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], хоча і була придбана позивачем під час шлюбу з відповідачем, але за свої особисті кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS], тому дана квартира є особистою приватною власністю позивачки, оскільки вона була придбана за її особисті кошти. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого та 6 травня 2015 року суд касаційної інстанції на підставі статті 57 СК України дійшов висновку про те, що придбана під час шлюбу одним з подружжя за власні кошти квартира за рахунок продажу належної йому на праві приватної власності іншої квартири, є його особистою власністю. При цьому зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. Така ж правова позиція висловлюється і в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", яка є регламентуючим документом для судів України. Де визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності. Також, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Аналогічні висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, де крім того, зазначено, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використане на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним з подружжя, за яким майно використане не на потреби сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Згідно статті 3 Цивільного Процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved