Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ДП «УКРАВТОГАЗ» НАК «Нафтогаз Україна» та відповідно до позовних вимог просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» від 12.01.2021 р за №07 к « Про звільнення з роботи»; Поновити [PERSON] на посаді начальника регіонального управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 12 січня 2021 р.; Стягнути з Дочірнього підприємства «УКРАВТОГАЗ» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.01.2021 р. по день ухвалення рішення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до наказу від 9 червня 2017 р. за №75-к його було призначено на посаду начальника регіонального виробничого управління «Київатогаз» ДП «Укравтогаз» НАК Нафтогаз України» 26.06.2019 р. позивача було звільнено з посади начальника РВУ «Київатогаз» у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, відповідно до наказу №661к «Про звільнення з роботи». На підставі постанови Київського апеляційного суду, винесеної 17.06.2020 р. за наслідками апеляційного перегляду рішення Святошинського районного суду м.Києва від 21.01.2020 р. по справі №759/13783/19 за позовом [PERSON] до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Навтогаз України», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було поновлено позивача [PERSON] на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління "Київавтогаз" дочірнього підприємства "Укравтогаз "НАК "Нафтогаз України" з 26 червня 2019 року, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. На виконання постанови Київського апеляційного суду відповідачем було видано наказ від 18.06.2020 р. за №188к про поновлення [PERSON] на роботі на посаді начальника РВУ «Київавтогаз». Одночасно з ознайомленням з наказом про прийняття на роботу, 18.06.2020 р. відповідач ознайомив позивача [PERSON] про наступне вивільнення , повідомлення за №9. Підставою для ознайомлення з повідомленням про звільнення у зв`язку зі скороченням став наказ НАК «Нафтогаз України» від 23.01.2019 р. за №24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», наказу ДП Укравтогаз» від 27.03.2019 р. за №178 «Про ліквідацію структурних підрозділів» та ліквідація РВУ «Київавтогаз». Одночасно позивачу було запропоновано 14 вакантних посад. Повідомленням від 19.102020 р. за №21 позивача було повідомлено, що на виконання наказу НАК «Нафтогаз України» від 17.07.2020 р. за №192 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», та з врахуванням вимог наказу ДП «Укравтогаз» від 07.08.2020 р. за №332 «Щодо організаційної структури ДП « «Укравтогаз», штатний розпис підприємства приведений у відповідність із затвердженою олрганізаційною структурою, у зв`язку з відсутністю посад кервника відокремленого структурного підрозділу, або аналогічної посади запропоновано 59 вакантних посад. За аналогічних підстав позивачу повідомленням від 9.12.2020 р. за №26 запропоновано 70 вакантних посад, а повідомленням від 11.01.2021 р. за №28 запропоновано 79 вакантних посад. Наказом ДП «Укравтогаз» за №07к від 12.01.2021 позивача звільнено з займаної посади начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що наказ про його звільнення є незаконном та винесений в порушення вимог трудового законодавства України, а саме на думку позивача, відповідач не надав список всіх вакантних посад, що були на підприємстві станом з 18.06.2020 р. по 11.01.2021 р., також позивач вважає, що у нього є переважне право на залишені на роботі, відповідно до вимог ч.2 ст.49-2 КЗпП України, так -як позивач є висококваліфікованим фахівцем з досвідом керівництва, також позивач має декілька вищих освіт, а також на утримані позивача перебувають двоє його малолітній дітей та дружина, яка на час звільнення та час розгляду справи не працевлаштована. В судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, зазначаючи на тому, що відповідач не ознайомив позивача зі всіма вакантними посадами, а також позивач мав переважне право на залишені на роботі . Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі, наполягаючи на тому, що звільнення позивача [PERSON] відбулося у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, позивач повідомлявся за два місяці про звільнення у зв`язку зі скороченням штату, неодноразово повідомлявся та ознайомлювався з переліком вільних посад та не висловив бажання щодо переведення його на будь -яку вакантну посаду, також на момент звільнення [PERSON] не був членом будь -якої профспілкової організації та погодження профспілки на звільнення позивача не потрібно, надавши до суду свій письмовий відзив на позовну заяву. Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які позивач та представник позивача послався як на підставу своїх вимог, вислухавши заперечення представника відповідача, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства Як було встановлено в судовому засіданні, що на підставі наказу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 09.06.2017 року №75-к [PERSON] було призначено на посаду начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Наказом ДП «Укравтогаз» №178 від 27.03.2019 р. « Про ліквідацію структурних підрозділів» припинено діяльність регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» шляхом ліквідації. На підставі наказу ДП "Укравтогаз " від 27.03.2019 року №178 «Про ліквідацію структурних підрозділів» , 28.03.2019 року ДП «Укравтогаз» повідомило начальника РВУ «Кииївавтогаз» [PERSON] про те, що на підставі ст. 49-2 КЗпП України , посада начальника управління виведена зі штатного розпису, у зв`язку з чим з 28.05.2019 р. позивача може бути звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України із займаної посади. Відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» від 23.01.2019 року №24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз» затверджено та введено в дію з 01.02.2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» , зобов`язано директора ДП «Укравтогаз» [PERSON] здійснити заходи щодо ліквідації відокремлених підрозділів підприємства, приведення штатного розпису підприємства у відповідність із затвердженою організаційною структурою підприємства, дотримання вимог трудового законодавства України під час комплектування працівниками нововведених посад підприємства та вивільнення працівників, посади яких будуть скорочені. Наказом ДП «Укравтогаз» від 31.01.2019р. № 29 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз» введено в дію з 01.02.2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз» , затверджено штатний розпис ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у відповідності із затвердженою організаційною структурою та зобов`язано начальника відділу кадрів [PERSON] провести перестановку працівників та переведення на вакантні посади у новостворені підрозділи, за їх згодою, з дотриманням чинного законодавства України. Також відповідачем прийнято рішення припинити діяльність структурних підрозділів ДП «Укравтогаз», зобов`язано управління по роботі з персоналом спільно з Об`єднаною профспілковою організацією підприємства забезпечити вимоги трудового законодавства і прав працівників виробничих регіональних управлінь «Київавтогаз», «Львівавтогаз», «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» в процесі ліквідації РВУ та скорочення посад. 26.06.2019 року наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» №661к «Про звільнення з роботи» позивача було звільнено з посади начальника РВУ «Київавтогаз» у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України Постановою Київського апеляційного суду від 17.06.2020 р. за наслідками апеляційного перегляду рішення Святошинського районного суду м.Києва від 21.01.2020 р. по справі №759/13783/19 за позовом [PERSON] до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» НАК «Навтогаз України», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було поновлено позивача [PERSON] на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління "Київавтогаз" дочірнього підприємства "Укравтогаз "НАК "Нафтогаз України" з 26 червня 2019 року, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. 18.06.2020 р. наказом НАК «Нафтогаз України» за №188-к було поновлено [PERSON] на роботі на посаді начальника регіонального виробничого управління «Київатогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 26 червня 2019 р. та було допущено [PERSON] на посаді начальника регіонального виробничого управління «Київатогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 18 червня 2020 р. Наказом НАК «Нафтогаз України» за №191к від 18.06.2020 р. було внесено з 19.06.2020 р. не з вини працівника [PERSON] начальника Регіонального виробничого управління «Київатогаз» ДП «Укравтогаз» з причин відсутності організаційно - технічних умов для виконання ним посадових функцій начальника Регіонального виробничого управління «Київатогаз» ДП «Укравтогаз» через відсутність функціонального напрямку діяльності підприємства, пов`язаних з керівництвом відокремленим структурним підрозділом. Також 18.06.2020 р. позивача [PERSON] під підпис було ознайомлено з повідомленням про наступне вивільнення та було запропоновано перелік вакантних посад в кількості 14 од. 19.10.2020 р. відповідно до повідомлення за №21 позивачу [PERSON] було запропоновано 59 вільних вакансій . 9 грудня 2020 р. відповідно до повідомлення за №26 позивачу [PERSON] було запропоновано 70 вільних вакансій. 16 грудня 2020 р. відповідно до повідомлення за №27 позивачу [PERSON] було запропоновано 71 вільну вакансію. 11.01.2021 р відповідно до повідомлення №28 позивачу [PERSON] було запропоновано 79 вільних вакансій. Відповідно до окремого доручення директора ДП «Укравтогаз» позивачу [PERSON] було запропоновано надати заяву щодо визначення обраної посади ( роботи) відповідно до запропонованих посад згідно з повідомленням від 11.01.2021 р. за №28 та отриманих затребуваних копій посадових інструкцій. Відповідь необхідно було надати до 13 год. 12.01.2021 р. Вказане окреме доручення позивач отримав 12.01.2021 р. о 10 год. 54 хв. Заявою від 12.01.2021 р. позивач [PERSON] повідомив директора ДП «Укравтогаз», що йому ( позивачу ) не надано в повному обсязі на ознайомлення документи щодо яких подано заяви та не надано на ознайомлення інформацію стосовно зміни істотних умов праці зазначених в повідомленні №28 від 11.01.2021 р. , що позбавляє його можливості прийняти рішення щодо обрання посади. Як убачається з матеріалів справи, що 11.01.2021 р. [PERSON] звертався з заявами на адресу роботодавця з приводу отримання та ознайомлення його з посадовими інструкціями ряду посад, заяви останнього були розглянуті та з даного приводу були надані відповіді. 12.01.2021 р. наказом №07к [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до наказу №332 НАК «Нафтогаз України» від 07.08.2020 р. було введено в дію організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у два етапи: перший етап з 1 вересня 2020 р., другий етап з 1 листопада 2020 р. Наказом АТ «НАК «Нафтогаз Україна» від 17.07.2020 р. за №192 було затверджено організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». Відповідно до організаційної структури ДП «Укравтогаз» затвердженої наказом НАК «Нафтогаз України» від 17.07.2020 р. за №192 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», відбулося зменшення граничної штатної чисельності працівників підприємства на 104 штатні одиниці. Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Статею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 42 Кодексу передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Також статтею 42-1. КЗпП України передбачено, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором. При звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 КЗпП. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню. У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Судова практика не допускає можливості проведення експертизи з метою визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як убачається з матеріалів справи, що відповідно до протоколу №16 від 17.12.2020 р. Профспілки працівників нафтової та газової промисловості України, що позивач [PERSON] не був членом профспілки, в зв`язку з чим рішення про його звільнення приймає адміністрація підприємства та питання щодо надання дозволу на його звільнення профспілкою не розглядалося. Відповідно до п.п. 19 ППВСУ від 6.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 слідує , що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] не знайшли свого правового обґрунтування в ході судового розгляду. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: dismissed