Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

В обґрунтування позову товариство посилалося на те, що 30 травня 2007 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії №059/07-ФЛ, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 156 000 доларів США на умовах викладених у договорі. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, перерахувавши кошти відповідачу. Зобов'язання за вказаним кредитним договором були забезпечені договором поруки №№059/07/02 від 30 травня 2007 року укладеним між позивачем та відповідачем [PERSON] Відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконували належним чином, внаслідок чого у них виникла прострочена заборгованість. Тому позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором із урахуванням відсотків станом на 22 червня 2015 року в розмірі 1865511,88 грн. та судовий збір у розмірі 3654 грн. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із відповідачів на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №059/07-ФЛ від 30 травня 2007 року у розмірі 1 865 511 (один мільйон вісімсот шістдесят п'ять тисяч п'ятсот одинадцять) грн. 88 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 523 736,00 грн., простроченої заборгованості за кредитом - 103 912,88 грн., суми відсотків - 15 191,30 грн., суми відсотків за простроченим кредитом - 66 881,73 грн., 155 789, 97 - пені за несвоєчасне погашення кредиту. Стягнуто із [PERSON], [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн., по 1827 грн. із кожного. В апеляційній скарзі [PERSON] посилаючись на порушення судом норм матеріального права та не відповідність висновків суду обставинам у справі, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог до поручителя. Приймаючи рішення про задоволення позову суд виходив із того, що 30 травня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», найменування якого було змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] був укладений договір про відкриття кредитної лінії №059/07-ФЛ, за умовами якого останньому був наданий кредит у сумі 156 000 доларів США зі сплатою 15,5% річних строком повернення до 10 травня 2022 року (а. с. 8-13, 14-17). В забезпечення виконання зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії №059/07-ФЛ від 30 травня 2007 року між банком та [PERSON] 30 травня 2007 року був укладений договір поруки №059/07/02, відповідно до умов якого поручитель взяла на себе на добровільних засадах зобов'язання відповідати перед банком по зобов'язаннях позичальника в повному обсязі, які виникають з умов кредитного договору (а. с. 26-27). Додатковими угодами до вказаного кредитного договору № 2 від 28 серпня 2007 року (а. с. 19), № 3 від 24 квітня 2008 року, № 4 від 31 жовтня 2008 року відповідно змінено суму кредиту до 173 151 доларів США, змінено відсоткову ставку до 16% річних та встановлений новий графік платежів по кредиту (а. с. 21, 22-25). Додатковою угодою № 1 від 28 вересня 2007 року до договору поруки від 30.05.2007 року були внесені зміни щодо суми основного зобов'язання та відсотків за користування кредитними коштами позичальником, а саме: 173 151,00 грн. та 15,5 % річних (а. с. 28). Позивачем у повному обсязі були виконані зобов'язання із надання позичальнику [PERSON] грошових коштів, що підтверджується заявами на видачу готівки № 23 від 30 травня 2007 року та № 3 від 28 вересня 2007 року (а. с. 29, 30). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за договором про відкриття кредитної лінії №059/07-ФЛ від 30 травня 2007 року в частині повернення суми кредиту та щомісячної сплати відсотків за використання кредиту не виконав належним чином, тому станом на 22 червня 2015 року виникла заборгованість у сумі 1 865 511,88 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом - 70 427,91 доларів США, що еквівалентно 1 523 736 грн., простроченої заборгованості за кредитом - 4 802,91 доларів США, що еквівалентно 103 912,88 грн., суми відсотків - 702,15 доларів США, що еквівалентно 15 191,30 грн., суми відсотків за простроченим кредитом - 3 091,31 доларів США, що еквівалентно 66 881,73 грн., 155 789, 97 - пені за несвоєчасне погашення кредиту. Ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості (а. с. 34-45). До цих правовідносин суд застосував положення ч.1 ст.526, ч.1 ст.527, ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554, ст.610, ч.1 ст.1054 ЦК України, вказав на те, що знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачами умов укладених договорів, та прийшов до висновку про можливість стягнення солідарно із відповідачів заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №059/07-ФЛ від 30 травня 2007 року у сумі 1 865 511,88 грн., а також і стягнення із відповідачів на користь держави судового збору у розмірі 3654 грн. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що: відповідно до ст.652 ЦК істотно змінилися обставини внаслідок фінансової кризи та нестабільності валюти; повністю погашено борг у зв'язку із зміною курсу долара; умови договору є несправедливими - визначені у іноземній валюті, та одночасно угода є удаваною - здійснена у валюті та за відсутності індивідуальної ліцензії; розмір пені суперечить закону; у договорі відсутня повна інформація про умови кредитування; позивач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності - була відсутня індивідуальна ліцензія на валютні операції. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, яка є предметом розгляду, кредитний договір укладено сторонами 30 травня 2007 року. Отже, на час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Враховуючи положення ст.ст. 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Декрету КМУ «Про систему валютного кредитування і валютного контролю» станом на 30 травня 2007 року були відсутні перешкоди для укладення та виконання договору у іноземній валюті. Також відсутні дискримінаційні умови у кредитному договорі щодо позичальника кредиту. Кредитний договір був укладений із урахуванням волевиявлення відповідача, який свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті - доларах США, підписав договір, тобто між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов. До банку, щодо зміни валюти виконання зобов'язання за Кредитним договором або розірвання договору, позивач не звертався. Відповідно до вимог ст.ст.11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору) не передбачалась умова недійсності договору у разі відсутності попередження позичальника про валютні ризики. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Отже, при укладенні цього договору в іноземній валюті взявши на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позичальник повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, що надання кредиту у іноземній валюті порушує права позивача та є удаваним правочином. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не підлягає застосовуванню. Отже відсутні підстави для висновку про те, що цей правочин є удаваним. Також відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним через те, що п. 6.1 кредитного договору щодо розміру пені суперечить вимогам ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб в межах заявлених вимог. Позовні вимоги щодо визнання недійсними умов договору, в тому числі п. 6.1 кредитного договору позичальником не заявлялись, а тому договір є правомірним, відповідно до вимог ст.204 ЦК України. Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 року, (справа № 7-рп/2013), вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці). Оскільки суб'єктом спірного кредитного договору є і фізична особа - позичальник, а тому відсутні підстави для висновку про те, що п. 6.1 кредитного договору щодо розміру пені, суперечить вимогам ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Але із висновками суду першої інстанції у частині задоволення позову до поручителя [PERSON] про стягнення заборгованості погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права та не відповідають обставинам справи. Відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшиться обсяг його відповідальності. Згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлене шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить частині першої статті 559 Цивільного кодексу України. Договір поруки припиняється при наявності двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін. Договір поруки був укладений 30 травня 2007 року, а додатковою угодою від 28 вересня 2007 року до цього договору поруки встановлена нова процентна ставка по кредитному договору -15,5% річних (а.с.26-28). Разом із тим, матеріалами справи підтверджено, що укладений між сторонами кредитний договір змінювався чотири рази додатковими угодами від 30 травня 2007 року, 28 вересня 2007 року, 24 квітня та 31 жовтня 2008 року, внаслідок чого змінилися проценти за договором ( до 16% річних) та суми щомісячних платежів. Але із поручителем зміни до кредитного договору від 24 квітня та 31 жовтня 2008 року погоджені не були, що свідчить про припинення договору поруки, відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України. Отже відсутні підстави для стягнення суми боргу солідарно, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу із [PERSON] необхідно скасувати, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, та відмовити у задоволенні позову в цій частині, стягнувши суму боргу лише із позичальника.

Outcome: partial