Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] вернулась до суду з позовом до відділу приватизації житлового фонду в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району Запорізької області, територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права на завершення приватизації. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 22.04.1994 по 12.06.2012 року [PERSON] , [INFO] була зареєстрована та постійно проживала в квартирі [ADDRESS] , яка належала до державного житлового фонду і знаходилась у віданні МКП «Основаніє. Квартира, в якій проживала її дочка [PERSON] , належала до державного житлового фонду і знаходилась у віданні МКП «Основаніє». Після смерті [INFO] [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , приватизацію якої розпочала її дочка за життя, але не звершила у зв`язку зі смертю. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2020 року було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. Приватним нотаріусом Чернявським Владиславом Вікторовичем постановою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру за адресою [ADDRESS] . Процедуру приватизації за довіреністю від імені її дочки [PERSON] розпочала [PERSON] , яка подавала заяву з документами у відділ приватизації 30.05.2012 року. Таким чином, спадщина за законом після смерті [PERSON] , відкрилась [INFO] , однак дочка за життя не набула права власності на квартиру згідно зі ст. 345 ЦК України, проте розпочала процедуру приватизації квартири відповідно до чинного законодавства України. Позивачка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті спадкодавця та набула права в порядку спадкування, а саме: право на завершення приватизації та право на здійснення реєстрації права власності з отриманням Витягу з Державного реєстру прав на її ім`я. Ухвалою судді від 03.02.2021 р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. Представники відповідачів-Відділу приватизації житлового фонду в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, Територіальної громади в особі Запорізької міської ради відзив на позовну заяву в строк визначений ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2021р. до суду не надали. Ухвалою суду від 05.04.2021 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача адвокат Кара Р.Т. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача Рибалкіна Я.М. в судовому засіданні просила суд постановити рішення на власний розсуд, на підставі наявних доказів в матеріалах справи. Суд, розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що з 22.04.1994 року по 12.06.2012 року [PERSON] , [INFO] була зареєстрована та постійно проживала в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в паспорті. Квартира, в якій проживала [PERSON] належала до державного житлового фонду і знаходилась у віданні МКП «Основаніє». За життя [PERSON] була хворою на онкологічне захворювання та причиною смерті, відповідно до довідки від 12.06.2012 року стала раптова інтоксикація, рак яєчників. [INFO] померла [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що спадкодавець розпочала процедуру приватизації квартири відповідно до законодавства України, проте не завершила її у зв`язку зі смертю, а тому право на завершення приватизації мають її спадкоємці. Особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації квартири є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця. Предметом спору у цій справі є визнання права на завершення приватизації квартири у порядку спадкування, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавця. Оскільки [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , яка за життя розпочала процедуру приватизації квартири, то вважається, що позивач набула права на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] на підставі статей 1216 та 1218 ЦК України, а саме право на завершення приватизації та право на здійснення реєстрації права власності з отриманням Витягу з Державного реєстру прав на її ім`я. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2020 року було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. 09.12.2020 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Чернявського Владислава Вікторовича про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, на що отримала постанову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян. Вказаним законом встановлені умови та порядок набуття громадянами права власності на квартири, які перебувають у державному (комунальному) житловому фонді. Згідно з ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 8 Закону та п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009, приватизація державного житлового фонду здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування. Передача квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. У п. 17-18 Положення вказано, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви, та подає, зокрема, оформлену заяву на приватизацію квартири; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру; довідку про склад сім`ї та займані приміщення; копію ордера про надання жилої площі; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що якщо квартира (будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві. Для спадкування права на приватизацію необхідне дотримання двох умов: постійне проживання спадкодавця у приміщенні, яке підлягає приватизації, та його особисте звернення до органів приватизації. З матеріалів справи вбачається, що процедуру приватизації за довіреністю від імені [PERSON] розпочала [PERSON] , яка подавала заяву з документами у відділ приватизації 30.05.2012 року, що підтверджується копією заяви та довіреності. Відповідно до відповіді на адвокатський запит районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району підтвердила факт, що у зв`язку зі смертю заявника [PERSON] приватизацію квартири за адресою: по [ADDRESS] не було здійснено. Згідно довідки від 18 травня 2012 року, яка міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, [PERSON] житловий чек не використовувала. 31.05.2012 року на ім`я [PERSON] була видана довідка про те, що їй необхідно з`явитись 20.06.2012 року до відділу житлово-комунального господарства районної адміністрації по Хортицькому району для ознайомлення з розпорядженням про приватизацію квартири по [ADDRESS] . Виходячи з наведеного вище, оскільки померла [PERSON] подала заяву про приватизацію спірної квартири, що свідчить про реалізацію останнєю свого права на безоплатну приватизацію спірної квартири та початок процедури приватизації, однак за її заявою органом приватизації рішення не приймалось, тому позивач, як спадкоємець [PERSON] , має право на завершення приватизації вказаної вище квартири після смерті доньки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження 14-652цс18, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації . Крім того відповідно доправової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання [PERSON] в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. На підставі вищевикладеного, належним чином дослідити подані позивачем докази, перевіривши їх, оцінивши в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами суд приходить до висновку, що даний позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved