Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

06 серпня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій представник позивача за довіреністю просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 31.05.2014 року в сумі 500,00 гривень та судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1762,00 гривень. В обґрунтування позову позивач послався на те, що на умовах вказаного договору 31.05.2014 року надав відповідачу кредит в розмірі 500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підписав заяву, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку, складає між ним та Банком договір. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Банк нараховує проценти за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, відповідно до п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг Позичальник зобов'язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні Позичальником строків платежів більш як на 30 днів Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. У порушення ст.ст. 525, 526, 527, 530, 610, 615,629 ЦК України та умов Договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість станом на 31.05.2018р. в загальній сумі 34200,42 гривні, яка складається з наступного: 993,28 гривень - заборгованість за кредитом; 27004,49 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4097,87 гривень - заборгованість за пенею та комісією. 23 жовтня 2018 року до суду представником відповідача за довіреністю подано відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що у відповідності до ч.2 ст.83 ЦПК України, не був наданий доказ про відкриття рахунку відповідачу, тому в матеріалах справи не має належних та допустимих доказів про те, що позивач надавав кредит шляхом зарахування коштів на рахунок відповідача. Враховуючи вимоги ч.4 ст.11 Закону та и. 3.3 Правил ПАТ КБ «Приватбанк» було зобов'язане зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту розраховану згідно з вимогами підпункту а) пункту 3.3. глави 3 Правил, шляхом зазначення реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) з врахуванням чистої суми кредиту та реальних витрат Споживача по кредитному договору. Крім того, у позовній заяві, та в заяві-анкеті зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку викладені на банківському сайті pb.ua проте в доданому до позовної заяви з витягу умовах та правилах надання банківських послугах зазначений інший сайт, а саме http://privathank.ua/terms/. Умови та правила надання банківських послуг та Витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «універсальна» не підписані відповідачем Копія анкеті-заяві, яка надана позивачем взагалі не читабельна. Всі ці обставини не дають підстав вважати, що відповідачу при оформленні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 31.05.14 року були надані для ознайомлення в письмовому виді саме ті Тарифи та Умови і Правила надання банківських послуг і саме в тій редакції, які надав позивач в обгрунтування своїх позовних вимог, що саме вони мались на увазі сторонами при оформленні анкети-заяви. Також з матеріалів справи вбачається, що відсутня згода за всіма істотними умовами договору. Тому просить суд застосувати строк позовної давності в три роки до заборгованості по кредиту (тіло), строк позовної давності в один рік по відсоткам, неустойки (штраф, пені), комісії, а також відмовити у задоволенні позовних вимог в зв»язку з недоведеністю позовних вимог. 09 листопада 2018 року до суду представником позивача за довіреністю подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначають, що обставини, на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності, як загальний так і спеціальний, позивачем дотримано при зверненні до суду, строк дії картки до 12.2017 року. Одночасно ст.526 ЦК України наголошує, що Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так на даний час відповідач належним чином свої зобов»язання за кредитним договором не виконав тому просять суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з'явився, в поданій позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується особистим підписом на поштовому повідомлені. Його представник відповідно до довіреності, надав до суду заяву про застосування строків позовної давності, при цьому у кінці даної заяви просив розглянути справу за його відсутності, просив, відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до статті 1054 ЦК України, кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) починальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а починальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Згідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У рачі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України. Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.2 ст.612 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання, його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання с прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ,ч.1 ст.261 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надасться пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст.25 ЦК України, клопотання про поновлення якого ним не заявлено, а відповідач подав заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності (відзив на позов), позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволенню не підлягають в зв'язку з пропуском ним строку звернення з позовом до суду. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що 31.05.2014 року [PERSON] подав до відділення Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій просив надати йому послуги у виді платіжної картки. В той же час підписи позивача відсутні на Умовах та Правилах надання банківських послуг. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі №6-31цс15, а також від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14. З розрахунку заборгованості вбачається, наданому позивачем, що останній платіж зазначений - 21 жовтня 2014 року на суму 200 гривень. Таким чином з листопада 2014 року позивач довідався про порушення свого права, в результаті чого розпочався відлік позовної давності, який закінчився у листопаді 2017 року. З даним позовом до суду позивач звернувся у липні 2018 року, тобто після спливу позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України. З Умов та правил надання банківських послуг, які надані позивачем до матеріалів справи і які не підписані сторонами, тобто не є складовою кредитного договору вбачається, що : «п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Згідно п.2.1.1.5.5., відповідач зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, відповідно п. 2.1,1.12.6 Договору». Будь - яких письмових доказів, що сторони збільшили строк позовної давності, матеріали справи не містять. Твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення судом несплачених, але нарахованих сум щомісячних платежів у межах трирічного строку суперечать чинному законодавству, оскільки встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Вказана позиція узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду про правильне застосування норм права, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Апеляційний суд Київської області в своїх постановах підтримав вищевказану позицію, а саме: Справа №361/1068/18 від 20 вересня 2018 року, справа № 380/642/18 від 27 вересня 2018 року. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 19 вересня 2018 року по аналогічній справі № 204 3294/14-ц дійшов висновків, а саме» не підлягають задоволенню стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відсоткам за користування кредитом, заборгованості за пенею та штрафами, оскільки вони є похідними від основного зобов'язання, та не підлягають стягненню в разі відмови в задоволенні вимог з приводу основного зобов'язання. «Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444 9519/12, провадження № 14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій справі, оскільки договором встановлений строк кредитування до 10 вересня 2007 року, а тому після його закінчення банк мав право просити стягнення заборгованості за кредитним договором, то виникла в межах строку кредитування. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога про стягнення нарахованої на ці проценти неустойки. Суди попередніх інстанцій не врахували наведених норм права та погодилися з правомірністю продовження нарахування процентів після спливу визначеного договором строку кредитування та неустойки ці проценти. За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штраф), пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п'ята статті 261 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444-95 19/12, провадження № 14-10цс 18, зроблено висновок про те, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів с необґрунтованими. Отже, відсутні правові підстави для застосування позовної давності. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред'явити вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності». Тому, клопотання позивача і його представника, про застосування строку позовної давності у три роки та відмовити у задоволенні позовних в вимог в повному обсязі підлягає задоволенню. Крім того 09.11.2018 року позивачі до суду направили відповідь на відзив і при цьому долучили пакет документів, з реєстром згрупування поштових відправлень начебто на адресу відповідача ( а.с.121) при цьому з даного реєстру вбачається про наміри позивача, але доказів, що дійсно даний відзив з пакетом документів направлений відповідачу до суду не надано і тому оскільки згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т. д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання, користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник, при отриманні банківської карти. Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи з обслуговування кредитних карт, на які посилається позивач як на складову договору банківських послуг, укладеного 31.05.2014 року з відповідачем, стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, у тому числі платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт, але не мають підпису позичальника, його реквізитів, відсутня дата їх складання або підпису сторонами, а також жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від заяви позичальника. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи наявні у матеріалах справи докази, суд позбавлений можливості перевірити, на якій підставі відповідач отримав кошти, вказані банком у розрахунку заборгованості та на яких умовах і за якими тарифами повинно було здійснюватись обслуговування карткового рахунку відповідача. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність вимог позивача, оскільки ним не було надано належних та допустимих доказів укладення договору банківських послуг від 31.05.2014 року.Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам'ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Крім того,суду не надано доказів того, що відповідна Картка передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed