Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання права на земельну частку (пай). В обґрунтування позову зазначила, що з 20 серпня 1986 року вона була членом КСП «Іскра». 30 жовтня 1995 року була звільнена з колгоспу за власним бажанням. Розпаювання земель КСП «Іскра» було проведено 23 січня 1996 року. 22 листопада 2016 року позивачу стало відомо, що її було виключено з членів КСП «Іскра» загальними зборами лише 02 лютого 1996 року, а тому, згідно Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року, вона має право на земельну частку(пай), розташовану на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, але помилково не була включена до списку на отримання земельної частки (паю). Посилаючись на викладене, просила визнати за нею право на земельну частку (пай), що становить 7,32 умовних кадастрових гектари, без визначення меж цієї частки в натурі та виділити її із земель запасу або земель державного резерву Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Представник Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що заперечень проти позову не має. Представник Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з'явилась також, заявила клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, крім того, надала заяву про визнання позовних вимог [PERSON], відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України. Представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволені позовних вимог [PERSON] просив відмовити в повному обсязі, а також застосувати наслідки спливу строку позовної давності, відповідно до ч.1 4 ст. 267 ЦК України. В наданих письмових запереченнях зазначив, що позивач не надала до суду документального підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду з вказаним позовом, не вказано обґрунтованості причин, з яких вона з 30 жовтня 1995 року до цього часу не зверталась до Барвінківської РДА про виділення їй земельної частки (паю). Крім того зазначив, що законодавством встановлено спеціальну процедуру передачі земельних ділянок у власність, тому у разі визнання в судовому порядку за позивачем права на земельну частку (пай), реалізація такого права та виділення земельної ділянки в натурі повинна відбуватися з дотриманням встановленої законодавством процедури. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи що розгляд справи відбувся у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно по п.24 Постанови пленуму ВСУ від 16.04.2004 N7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Відповідно до ст.1 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку (абз.7 ст.1 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"). Зазначені правовідносини врегульовані Указом Президента України від 10.11.1994 року "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" із п.2 якого слідує, що місцеві Ради передають у колективну власність землі сільськогосподарським підприємствам, трудові колективи яких виявили бажання одержати землю у власність. Відповідно до зазначеного Указу кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості), що засвідчується державним актом на право приватної власності на землю. Відповідно до п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Із зазначеного нормативного акта слідує, що право на земельну частку виникає у члена сільськогосподарського підприємства (в тому числі акціонерного товариства) з моменту одержання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю. Із ч.1 ст. 25 ЗК України слідує, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Відповідно до ч.5 ст.25 ЗК України особи, зазначені у ч. 1 ст. 25 ЗК України, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) є, в тому числі, рішення суду про визнання права на земельну частку. Відповідно до положень ст.5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Відповідно до ч.9, 10 ст.25 ЗК України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначення. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], уродженка с. Мечебилове Барвінківського району Харківської області, 20 серпня 1986 року прийнята в члени КСП «Іскра», що вбачається з наданої фотокопії трудової книжки від 30 грудня 1986 року (а.с.8). З архівного витягу №127/7, наданого 22 листопада 2016 року начальником архівного відділу Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, вбачається що відповідно до протоколу №1 засідання загальноколгоспних зборів колгоспників КСП «Іскра» від 02 лютого 1996 року, [PERSON] було звільнено з членів КСП «Іскра» (а.с.9). Відповідно до фотокопії свідоцтва про одруження, серії [NUMBER], виданого 09 грудня 2003 року Мечебилівської сільською радою Барвінківського району Харківською області, після одруження позивачу присвоєно прізвище - «[PERSON]» (а.с.7). На підставі рішення Барвінківської районної Ради народних депутатів, КСП «Іскра» було передано 5957,5 га землі, про що Барвінківською районною Радою народних депутатів 22 листопада 1995 видано державний акт на право колективної власності на землю, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 8 (а.с.10). Крім того, позивачем надано Список громадян, які мають право на земельну частку (пай) і були пропущені при складанні списку, складеного головою комісії Семічкіним В.М., завірений мокрою печаткою КСП «Іскра», а також список громадян - членів КСП «Іскра», в яких значиться [PERSON] (а.с49-50). Розмір земельної частки (паю) по КСП «Іскра» становить 7,32 умовних з кадастрових гектари, відповідно до розпорядження Барвінківської районної державної адміністрації від 27 квітня 200 року №222, що вбачається з довідки №29-20.10-0.4-3071/2-16 від 14 грудня 2016 року, наданої в.о. начальника Відділу Держгеокадастру у Барвінківському районі Харківської області (а.с.12). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що помилкове невнесення [PERSON], яка була членом КСП «Іскра», до списку осіб, які отримали земельні частки (паї) не може позбавити її права на земельну частку, а тому вона має право на земельну частку (пай), розміром 7, 32 умовних кадастрових гектари, розташовану на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області (колишнього КСП «Іскра»). У п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року N 122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Разом з тим суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у зв'язку з наступним. Згідно п. 17 Розділу Х Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Статтею 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року N 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Відповідно до п. 13 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 29 вересня 2016 року N 333, головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України. Тобто органом, що вирішує питання передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення є Головне управління Держгеокадастру у Харківській області. Повноваження з передачі у власність або у користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин реалізовує, починаючи з 1 січня 2013 року. За змістом ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Отже, оскільки районні державні адміністрації з 1 січня 2013 року не мають повноважень приймати рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) - за межами населених пунктів, враховуючи, що такі повноваження передано до Головних управлінь Держгеокадастру в областях, відповідно саме ці органи повинні вчиняти відповідні дії згідно Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зокрема, що стосуються виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за межами населених пунктів. Таким чином, надання у власність земельної ділянки із земель резервного фонду чи земель запасу не належить до повноважень Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області, а тому в задоволенні позову до даного відповідача слід відмовити. Щодо клопотання представника відповідача щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Разом із тим, як вбачається з викладених в позовній заяві пояснень, позивач про порушення свої прав дізналася у листопаді 2016 року, а саме - при отриманні архівного витягу із Барвінківського районного архіву. До цього вважала, що права на земельну частку (пай) не має, оскільки в її в трудовій книзі міститься запис про виключення її з членів КСП «Іскра» 30 жовтня 1995 року, а державний акт на право колективної власності на землю КСП «Іскра» отримало пізніше - 23 січня 1996 року. В судовому засіданні вищезазначені твердження позивача знайшли своє підтвердження, у зв'язку з наступним. З трудової книги [PERSON] вбачається, що дійсно в ній міститься запис про її звільнення 30 жовтня 1995 з членів КСП «Іскра» за власним бажанням (а.с.8). Судом встановлено, що позивач отримала архівний витяг з Протоколу №1 засідання загальноколгоспних зборів колгоспників КСП «Іскра» про її виключення з членів КСП «Іскра» тільки 22 листопада 2016 року (а. с.9). Доказів, які б спростовували встановлений факт, відповідачами не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем строк позовної давності не пропущено. За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Слід також зазначити, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Кривенький проти України" (заява N 43768/07), яке 16 травня 2017 року набуло статусу остаточного визнано порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: partial