Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до СФГ "Конкурент" про відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що між [PERSON] та головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області було укладеного договори оренди земельних ділянок № 139, 141, 246 на території Білянської сільської ради за межами населеного пункту с. Біла, Липовецького району Вінницької області площами: 17.2336 га. 15.6008 га та 57.0907 га, якими самовільно заволодів відповідач СФГ «Конкурент», що підтверджується актом перевірки № 284/14 від 10.04.2014 року. На цих земельних ділянках відповідач протиправно здійснив посіви озимої пшениці та зібрав вирощений урожай, який відповідно до ст. ст. 189, 775 ЦК України, ст. 25 Закону України «Про оренду землі», ст. 95 Земельного кодексу України та ст. 14 Закону України «Про фермерське господарство» є власністю позивача, чим завдав останньому шкоди в розмірі вартості зібраного врожаю - 2 489 264 грн. 42 коп. Посилаючись на ст. 316, 321, 386, 1166 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача 2 489 264 грн. 42 коп. шкоди. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім цього пояснив, що Відповідно до п. 2.7. Постанови Пленуму Вищого господарського Суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року визначено, що частиною третьою статті 207\~ГК України\~передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Відповідно до висновку ВСУ від 01.07.2015 року по справі №3-195гс15 «Фактичне користування майном на підставі договору оренди у разі визнання цього договору недійсним унеможливлює проведення між сторонами реституції. Оскільки повернути сторони у первісне становище практично неможливо, такий договір відповідно до частини 3 статті 207 ГК України має бути визнано недійсним (нікчемним) і припинено лише на майбутнє, а не з моменту укладення.» Так, за загальним правилом, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, що передбачено ч. 1 ст. 236 ЦК України, однак у ч. 2 цієї статті вказано особливості застосування правових наслідків недійного правочину. Згідно ч. 2 ст. 236 ЦК України, якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно п. 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. В даному випадку, позивач [PERSON] не може повернути урожай пшениці 2014 року, я ий вирощений на земельних ділянках, які були його власністю, оскільки на момент дозрівання і збору, саме [PERSON] належали права володіння і користування землею, на якій вона була вирощена. Просить позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з Селянського (фермерського) господарства "Конкурент" на користь [PERSON] майнову шкоду в сумі 2489264 грн. 42 коп. (два мільйони чотириста вісімдесят дев'ять тисяч гривень двісті шістдесят чотири гривні сорок дві копійки). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила, що до даних правовідносин не можна застосовувати постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України, оскільки дані правовідносини не є господарськими, а цивільними, про що неодноразово заявляв представник позивача [PERSON] В положеннях цивільного кодексу немає наслідку такого, як визнання недійсності правочину лише на майбутнє, а в даному випадку слід керуватися нормами лише цивільного кодексу. В основу розрахунку шкоди було покладено зібраний урожай пшениці 2014 року, однак яким чином позивач обраховував урожай пшениці невідомо.. Просить в позові відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що не [PERSON] належить право користування спірними земельними ділянками, оскільки 01 жовтня 2007 року СФГ «Конкурент» укладено договір оренди з Липовецькою РДА строком на 5 років і після закінчення (строку дії цього договору продовжив користуватись земельними ділянками, тому його договір оренди землі поновився відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі» на новий строк. Земельна ділянка звільнена СФГ «Конкурент» лише під впливом та тиском зі сторони [PERSON] під погрозою вбивства голові СФГ «Конкурент», що була сприйнята реально, оскільки група молодиків, які прибули на орендовану підприємством земельну ділянку була озброєна бітами та вогнепальною зброєю, беззаперечно виконувала вказівка [PERSON] Договорами оренди земельних ділянок, укладених позивачем від 29.11.2013 року №139, від 29.11.2013 року №141, від 31.12.2013 року №246, зокрема п. 26 зазначено, що передача в оренду земельної ділянки не є підставою для припинення або зміни обмежень (обтяжень0 та інших прав третіх осіб на цю ділянку. Акт перевірки, не є належним доказом, оскільки перевірка проводилась у звязку з дотриманням вимог законодавства ФГ «Зінденс», а договори оренди укладено між Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області та [PERSON]. Висновок оцінювача про ринкову вартість обєкта оцінки не може бути належним доказом у даній справі, оскільки як зазначено у самому висновку оцінка проводилася з метою визначення ринкової вартості обєкт для сплати судового збору. Також, постановою Вищого господарського суду України від 27.07.2016 року по справі № 902/1105/15, залишено в силі рішення господарського суду Вінницької області від 01.02.2016 року, яким визнано недійсними договори оренди землі № 139,141, 246 укладені між [PERSON] та ГУ Держземагентства у Вінницькій області, скасовано їх державну реєстрацію та визнано поновленим договір оренди землі від 01 жовтня 2007 року укладений між СФГ «Конкурент» та Липовецькою РДА, а ухвалою Верховного Суду України від 08.09.2016 року відмовлено у допуску до провадження справи. Вважає, що позов безпідставний, тому в його задоволенні слід відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що не [PERSON] не має жодного права на урожай пшениці 2014 року, оскільки поля він не обробляв та пшеницю на них не сіяв і не збирав. Крім цього, ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 19.11.2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до СФГ «Конкурент», ТОВ «Агрохімцентр», [PERSON] та ТОВ «Племінний завод «Україна» про визнання права власності закрито у звязку з відмовою [PERSON] від позову, а тому дана цивільна справа не може розглядатись судом, оскільки в даних випадках йде мова про подібні правовідносини. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі слідуючого. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 01 жовтня 2007 року між Липовецькою РДА та СФГ «Конкурент» був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого СФГ «Конкурент» надано в оренду земельну ділянку площею 91,0315 га, яка розташована на території Білянської сільської ради, строком на 5 років. Цей договір зареєстровано у Липовецькому відділенні Вінницької філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 грудня 2007 року за № 040780200033. Після закінчення строку договору оренди землі від 01 жовтня 2012 року між Липовецькою РДА та СФГ «Конкурент» не було укладено і зареєстровано додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. Право оренди земельних ділянок на новий строк, після закінчення строку дії договору оренди землі від 01 жовтня 2007 року СФГ «Конкурент» також не зареєстрував. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно га їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У листі Верховного Суду України від 01.04.2014 року «[PERSON] практики застосування судами ст. 16 ЦК України» вказано, що лише з моменту проведення реєстрації додаткової угоди настає момент поновлення договору і виникнення за ним права оренди (ст. 640 ЦК, ст. 125 ЗК). Отже, відповідно до положень ч. 1, 2 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 125 Земельного кодексу України та враховуючи розяснення надані Верховним Судом України у листі від 01.04.2014 року «[PERSON] практики застосування судами ст. 16 ЦК України», суд приходить до висновку, що у СФГ «Конкурент» у 2013 році не виникло право на використання спірних земельних ділянок на новий строк, після того як закінчився строк дії його договору оренди землі від 01 жовтня 2007 року, оскільки СФГ «Конкурент» не уклав і не зареєстрував додаткову угоду про поновлення договору оренди землі чи права оренди на спірні земельні ділянки на новий строк. 29.11.2013 року між ГУ Держземагентства у Вінницькій області та [PERSON] строком на 25 років було укладено договір оренди землі № 139, відповідно до умов якого [PERSON] надано в оренду земельну ділянку площею 17.2336 га, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Право оренди за цим договором згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 14063402 зареєстровано за [PERSON] 05.12.2013 року. 29.11.2013 року між ГУ Держземагентства у Вінницькій області та [PERSON] було строком на 25 років укладено договір оренди землі № 141, відповідно до умов якого [PERSON] надано в оренду земельну ділянку площею 15,6008 га, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Право оренди за цим договором згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 14141403 зареєстровано за [PERSON] 06.12.2013 року! 31.12.2013 року між ГУ Держземагентства у Вінницькій області та [PERSON] було строком на 25 років укладено договір оренди землі № 246, відповідно до умов якого [PERSON] надано в оренду земельну ділянку площею 57,0907 га, яка розташована на території Білянської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Право оренди за цим договором згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 16363081 зареєстровано за [PERSON] 18.01.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. СФГ «Конкурент» звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області та Липовецької РДА, третя особа [PERSON] про визнання договорів оренди недійсними, скасування їх державної реєстрації та визнання договору оренди землі поновленим із попереднім орендарем. Рішенням господарського суду Вінницької області від 01 лютого 2016 року позов СФГ «Конкурент» задоволено повністю, визнано недійсними договори оренди землі № 139, 141, 246 укладені між [PERSON] та ГУ Держземагентства у Вінницькій області, скасовано їх державну реєстрацію та визнано поновленим договір оренди землі від 01 жовтня 2007 року укладений між СФГ «Конкурент» та Липовецькою РДА. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25 квітня 2016 року рішення господарського суду Вінницької області від 01 лютого 2016 року скасовано та прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено повністю. Постановою Вищого господарського суду України від 27 липня 2016 року касаційну скаргу селянського фермерського господарства "Конкурент" задоволено, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2016р. у справі № 902/1105/15 скасовано, рішення господарського суду Вінницької області від 01.02.2016р. у справі №902/1105/15 залишено в силі. Ухвалою Верховного Суду України від 08.09.2016 року відмовлено у допуску до провадження справи за позовом СФГ «Конкурент» до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Липовецької районної державної адміністрації, фермерського господарства «Зінденс», [PERSON] про визнання договорів оренди землі недійними, скасування їх державної реєстрації та визнання договорів оренди недійними, скасування їх державної реєстрації та визнання договору оренди землі поновленим із попереднім орендарем. Відповідно до п. 2.7. Постанови від 29 травня 2013 року N 11 Пленуму Вищого господарського Суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лите на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Згідно\~ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України\~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, зробленого у рішенні від 01 липня 2015 року по справі № 3-195гс15, фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 236 ЦК України, якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 207 ГК України, у разі, якщо зобов'язання може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє. Враховуючи розяснення, надані у п. 2.7. Постанови від 29 травня 2013 року N 11 Пленуму Вищого господарського Суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», висновки Верховного Суду України, викладені у рішенні від 01 липня 2015 року по справі № 3-195гсІ15 та відповідно до ч. 2 ст. 236 ЦК України і ч. 3 ст. 207 ГК України, суд дійшов висновку, що договори оренди землі № 139, 141, 246 укладені між [PERSON] та ГУ Держземагентства у Вінницькій області слід вважати недійсними лише з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду Вінницької області від 01 лютого 2016 року. З огляду на це, суд вважає, що у 2014 році права володіння та користування спірними земельними ділянками належали [PERSON]. Відповідно до ст. ст. 189, 775 ЦК України, ст. 25 Закону України «Про оренду землі», ст. 95 Земельного кодексу України, ст. 14 Закону України «Про фермерське господарство», землекористувач, якому належить право володіння та користування земельною ділянкою має право власності на посіви і насадження сільськогосподарських культур. Зазначені положення законів кореспондують загальній меті найму (користування річчю), тобто вилучення корисних властивостей речі (в даному випадку одержання врожаїв від використання землі). Верховний Суд України розглядаючи аналогічний спір в подібній справі (№ 6- 24592св07) 14 березня 2008 року постановив ухвалу, в якій виклав свої висновки щодо застосування ст. 95 ЗК України, які полягають в такому: незалежно від того, хто здійснив посіви, власником урожаю є особа, якій належать права володіння і користування землею на момент його дозрівання і збору. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Актом перевірки № 284/14 від 10.04.2014 року, яка була проведена Держсільгоспінспекцією у Вінницькій області підтверджується факт самовільного зайняття земельних ділянок орендованих [PERSON] площами: 17.2336 га (кадастровий номер 0522280200:06:000:0668), 15.6008 га (кадастровий номер 0522280200:06:000:0667) та 57.0907 га (кадастровий номер 0522280200:05:000:1057), відповідачем СФГ «Конкурент». Факт збирання урожаю пшениці 3 класу у 2014 році з вищевказаних вказаних земельних ділянок, які орендує [PERSON] підтверджується листом старшого слідчого СВ Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області майора міліції [PERSON] № 3-1 від 27.02.2015 року та не заперечується відповідачем. Враховуючи викладене, суд вважає, що СФГ «Конкурент» порушено право власності [PERSON] на урожай озимої пшениці 2014 року, яка вирощена на земельних ділянках площами: 17.2336 га (кадастровий номер 0522280200:06:000:0668), 15.6008 га (кадастровий номер 0522280200:06:000:0667) та 57.0907 га (кадастровий номер 0522280200:05:000:1057). Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Середня урожайність озимої пшениці у 2014 році на території Липовецького району Вінницької області згідно листа Головного управління статистики у Вінницькій області № 02.2023/42ПІ від 04.08.2014 року та додатку №1 до нього становить 55 ц/га, що не заперечується відповідачем. Середня вартість пшениці 3-го класу згідно відповіді Вінницької торгово-промислової палати за запит [PERSON] № 23-06-4/36 від 26.02.2015 року складає 5033 грн., а середня вартість пшениці 5000 грн. (відповідь № 23-06-4/36 від 26.02.2015 року), що також не заперечувалось відповідачем. Розмір шкоди згідно проведеного судом розрахунку, з врахуванням загальної площі земельних ділянок, середньої врожайності та середніх ринкових цін на пшеницю складає 2489 264 грн. 42 коп.. Статтею 15 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, будь-яка особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування майнової шкоди. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з СФГ «Конкурент» на користь [PERSON] майнової шкоди в сумі 2489 264 грн. 42 коп. ґрунтується на вимогах закону і підлягає задоволенню. Щодо пояснення представника позивача [PERSON] про те, що ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 19.11.2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до СФГ «Конкурент», ТОВ «Агрохімцентр», [PERSON] та ТОВ «Племінний завод «Україна» про визнання права власності закрито у звязку з відмовою [PERSON] від позову, а тому дана цивільна справа не може розглядатись судом, то вони не підлягають задоволенню на підставі слідуючого. Дійсно як вбачається з матеріалів справи, що ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 19.11.2014 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до СФГ «Конкурент», ТОВ «Агрохімцентр», [PERSON] та ТОВ «Племінний завод «Україна» про визнання права власності закрито у звязку з відмовою [PERSON] від позову. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦП України набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Суттєве значення у таких випадках мають три елементи: сторони, предмет і підстава позову, які мають збігатися для застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК. В даному випадку в позові зазначені різні сторони, інші позовні вимоги, зокрема про визнання права власності на посіви та врожай сільськогосподарських культур, різна сума матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі . Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий публічний розгляд його справа упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розглядь його справи в судді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ч. 1 ст. 88 ЦПК України згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати\~, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved