Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

08.04.2014р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з неї заборгованість за кредитними договорами в сумі 969 650,18 грн. На обґрунтування заявлених вимог зазначило, що між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CL700/1505/2007. Згідно з цим договором, а також на підставі кредитної заявки [PERSON] від 23.10.2007 р. банк надав [PERSON] кредит у сумі 30 800 доларів США. Крім того згідно з договором про кредитування поточного рахунку (овердрафт) № 700/2457/07/1 від 23.10.2007 р. банк надав [PERSON] шляхом кредитування поточного рахунку 7800 грн. 12.11.2010 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Згідно з цим договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов'язання за кредитним договором № CL700/1505/2007 від 23.10.2007 р., відтак до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржника за вищевказаним кредитним договором. [PERSON] зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути банку вказані кредитні кошти у строки, зазначені у кредитному договорі (п.1.6. договору з підпунктами), сплатити відповідну плату за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених у кредитному договорі (п.п.1.4, 1.5 з підпунктами), згідно з п.1.5.1. з підпунктами ч.2 кредитного договору повернути відповідну частину кредиту та сплачувати проценти щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів. Зазначені умови кредитного договору [PERSON] порушені. Їй була пред'явлена вимогу про виконання боргових зобов'язань (досудова вимога № 22-2/343730 від 19.01.2010 р.). Однак зобов`язання по кредитному договору нею не виконані. Станом на 26.11.2013 р. заборгованість [PERSON] по тілу кредиту склала 20 349,89 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 26.11.2013 р. складає 162 656,67 грн., загальна заборгованість по нарахованим та не сплаченим відсоткам складає 1 580,26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 26.11.2013 р. складає 12 631,01 грн., за несвоєчасне повернення кредиту [PERSON] нарахована пеня у розмірі 793 870,80 грн., заборгованість за договором про кредитування поточного рахунку (овердрафт) №700/2457/07/1 від 23.10.2007 р. складає 372,90 грн., заборгованість по несплаченим відсоткам за договором про кредитування поточного рахунку (овердрафт) складає 118,80 грн. На підставі цього просило позов задовольнити. Заочним рішенням від 21.05.2014р. позов було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у сумі 969 650,18 грн. 29.04.2015р. до суду від [PERSON] надійшла заява про перегляд вказаного заочного рішення. 07.05.2015р. ухвалою суду вказане заочне рішення від 21.05.2014р. було скасоване, справа призначена до розгляду. 20.05.2015р. до суду від представника [PERSON] - [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву (а.с.130), в яких вона просила залишити позовну заяву без задоволення, посилаючись на таке. Вказувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надано належних доказів наявності його права звернення до суду, а саме щодо передачі йому права вимоги у встановленому порядку. Вказувала, що у наданій ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до суду копії кредитного договору на підписі уповноваженої особи ПАТ «ОТП Банк» проставлена печатка АТ «ТЕТРО», а печатка відповідного банку відсутня. Зазначала, що у частині 1 Кредитного договору зазначено, що сума кредиту складає 30 800 доларів США. На підтвердження руху коштів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до позову надано копію платіжного доручення № 1 від 23 жовтня 2007 року, де загальною сумою зазначено 155540,00 грн. вказувала, що жодних первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та ін.), які б надали змогу перевірити механізм нарахування заборгованості не надано. Вказувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не доведено наявності у нього відповідного обсягу цивільної правоздатності юридичної особи для подання позову до [PERSON], а саме, що замість спеціалізованого способу передачі права вимоги (заборгованості) договору факторингу або цессії, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» обрало для себе звичайний договір купівлі-продажу, чим порушило закон, а тому на її думку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може вважатися належним кредитором [PERSON] Також у запереченнях зазначено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вимогами до [PERSON] На підставі цього наполягала на неналежності позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у зв'язку із безпідставним пропуском строку позовної давності. Також вказувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів». Вартість продукції, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 23 жовтня 2007 року зазначена чітко - 155540,00 грн., тому сума пені не може перевищувати 50% вартості продукції. При цьому, п.4 ч.1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються у будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Нарахування пені, яка у багато разів перевищує борг - є, у будь-якому разі порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного просила позов ТОВ «ОТП Факторинг України» залишити без задоволення. Також 20.05.2015р. до суду від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності (а.с.135), в якій вона вказала, що відповідно до розрахунку заборгованості наданого до суду останній платіж було здійснено 25.02.2010 року, а позов подано та зареєстровано у суді 08.04.2014 року, тобто більш ніж через 4 роки. Просила відмовити у позові з підстав пропущення строку позовної давності. 20.05.2015р. до суду засобами електронного зв'язку від ТОВ «ОТП Факторинг України» надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (а.с.126), а 22.05.2015р. ця ж заява надійшла до канцелярії суду у письмовому виді (а.с.151). Указаною заявою ТОВ «ОТП Факторинг України» просило стягнути з [PERSON] заборгованість по тілу кредиту в сумі 20349,89 USD, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.05.2015 року складає 450112,33 грн., а також по нарахованим та не сплаченим відсоткам в сумі 1580,26 USD, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.05.2015 року складає 34953,23 грн. Пеня - 1770489,41 грн. А всього стягнути 2255554,97 грн. До заяви додано новий розрахунок заборгованості станом на 19.05.2015р. У подальшому розгляд справи відбувався з урахуванням вказаної заяви ТОВ «ОТП Факторинг України». 02.06.2015р. представником [PERSON] - [PERSON] подано до суду пояснення (заперечення) на заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с.167), посилаючись на те, що у [PERSON] відсутні повноваження на ведення справи у суді. 05.06.2015 року представником [PERSON] - [PERSON] надано до суду заперечення проти заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про збільшення позовних вимог (а.с.170), в яких вона знову вказувала пропуск з боку ТОВ «ОТП Факторинг України» строку позовної давності та вказувала, що пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Також зазначала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надано не обґрунтовані, не підтверджені первинними бухгалтерськими документами розрахунки заборгованості. Розрахунки боргу у поданих до суду табличках, які підготовлені працівниками ТОВ «ОТП Факторинг Україна», на її думку є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та не можуть відображати правові підстави для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] На підставі цього просила відмовити у позові. 05.06.2015р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надало до суду письмові пояснення щодо заперечень [PERSON] на позовну заяву (а.с.178). У поясненнях вказало, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підтвердження права вимоги за кредитним договором № CL700/1505/2007 від 23.10.2007 р. до суду були надані копії договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року з витягом. Згідно з вищевказаним договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов'язання за кредитним договором № CL700/1505/2007 від 23.10.2007 р. Тому до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № CL700/1505/2007 від 23.10.2007 р. Вказувало, що АТ «ТЕТРО» при укладанні кредитного договору № CL700/1505/2007 від 23.10.2007 р. діяло від імені ЗАТ «ОТП Банк» на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є. від 14.12.2006 року. Зазначало, що відповідно до кредитної заявки, яка міститься у матеріалах справи, та на підставі якої здійснювалося дебатування позичкового рахунку, [PERSON] просила видати кошти в розмірі 30800 доларів США, про що свідчить підпис позичальника. Крім того вказувало, що 29.04.2014 року [PERSON] зверталась до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з заявою про реструктуризацію заборгованості. Надало копії документів, які підтверджують звернення [PERSON] до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» для вирішення питання щодо добровільного врегулювання заборгованості на підтвердження визнання [PERSON] заборгованості, яка склалась у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору. Зазначало, що кредитний договір укладений між банком та [PERSON] відповідає принципам рівності сторін договору, включаючи рівні умови, права та обов'язки, як для позичальника так і для кредитора. Вказувало, що підпис [PERSON] на кредитному договорі є доказом її згоди з текстом кредитної угоди. 05.06.2015 року представником [PERSON] - [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» (а.с.173), в якій вона просила визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 12.11.2010 року із Додатком № 1 до нього, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», у частині передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права грошової за кредитним договором № CL-700/1505/2007 від 23.10.2007 року, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк». А також просила визнати частково недійсним Договір факторингу № 27/01/12 від 27.01.2012 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», у частині передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права грошової вимоги за Договором № 700/2457/07/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт), укладеним між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк». При цьому посилалась на те, що Договір факторингу та договір купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено із істотними порушеннями законодавства, а саме: - сторони цих договорів не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності для його укладання; - вказані договори укладені з порушенням ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про захист прав споживачів»; - вказані договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Зокрема вказувала, що станом на дату цього позову [PERSON] не отримувала жодного повідомлення про заміну кредитора за Кредитним договором та Договором про кредитування поточного рахунку (овердрафт), а також до Кредитного договору не було укладено жодних змін щодо заміни кредитора з ЗАТ «ОТП Банк» на ПАТ «ОТП Банк». ЗАТ «ОТП Банк»та ПАТ «ОТП Банк» на думку [PERSON] є різними юридичними особами. Вказувала, що кредитний договір передбачає розрахунки у валюті, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» обмежене у можливості отримання коштів за кредитним договором, оскільки не має необхідного обсягу цивільної дієздатності юридичної особи, а саме не має ні генеральної ні індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій. Тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має права отримувати іноземну валюту за Кредитним договором, а відтак не володіє правоздатністю реалізації отриманого права вимоги до [PERSON] за кредитним договором. Зазначала, що стаття 2 договору факторингу порушує правила встановлені Розпорядженням Держфінпослуг. Вказувала, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю з визначенням винагороди у гривнях, хоча сам кредитний договір укладено у доларах США, без дозволу [PERSON] підлягає визнанню недійсним з цієї підстави. Вказувала, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю укладений з порушенням ЗУ «Про захист персональних даних», оскільки банк без згоди [PERSON] передав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» персональні дані щодо неї. Вказувала, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю укладений з порушенням ЗУ «Про банки і банківську діяльність», оскільки банк без згоди [PERSON] і всупереч кредитного договору і з порушенням банківської таємниці, передав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» персональні дані щодо неї. Вказувала, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю укладений з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів», так як було порушено права [PERSON] як споживача, а саме нав'язування послу, порушення принципу рівності, обмеженням права споживача на інформацію, порушено свободу споживача на волевиявлення. Зазначала, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та підлягає визнанню недійсним в частині, що стосується кредитних договорів на підставі часткової недійсності Договорів факторингу. Вказувала, що ненадання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» документів про перехід прав до нового кредитора, також відсутність доказів оплатності договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору факторингу вказує на відсутність наміру сторін щодо дійсного настання правових наслідків за цими договорами, а відтак вказані правочини мають бути визнані частково недійсними. Ухвалою суду від 05.06.2015р. зустрічний позов [PERSON] було прийнято до спільного провадження з первісним позовом і вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом. 23.06.2015р. до суду надійшли письмові пояснення представника [PERSON] - [PERSON] (а.с.230) в яких вона вказувала про невиконання з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ухвалу суду від 20.05.2015 р. про витребування документів. Зазначала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не доведено жодної з обставин, на які воно посилалось у первісному позові, чи у поданих у судовому засіданні 05.06.2015 року письмових поясненнях до заперечення на позовну заяву, що на її думку свідчить про припущення та надуманість претензій до [PERSON] Вказувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надано до суду ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, що на її думку унеможливлює отримання від боржника доларів США, які визначені як валюта кредиту у кредитному договорі. Зазначила, що відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії НБУ на дату укладання Договору купівлі-продажу кредитного портфелю свідчить про відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» правоздатності на таке укладання та свідчить про нікчемність самого Договору купівлі-продажу кредитного портфелю з моменту його укладання. Вказувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надало суду всіх оригіналів переданих йому документів (оригінал кредитного договору, додатку до нього, договору застави укладеного у його забезпечення, з печатками банку, укладеного у його забезпечення, оригінал виписок з поточного рахунку [PERSON], в ПАТ «ОТП Банк»), не надало доказів отримання [PERSON] повідомлення первісного кредитора про відступлення права вимоги за Кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Не надано до суду повідомлення про відступлення права вимоги Кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не надало доказів визначення суми переданих ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зобов'язань за Кредитним договором. Зазначила, що відсутність у справі доказів відправлення та отримання [PERSON] повідомлення про заміну кредитора за Кредитним договором, а також відсутність доказів наявності у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» оригіналів документів за Кредитним договором, та відсутність визначення суми переданих ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зобов'язань за Кредитним договором, є підставою вважати відсутнім у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на позов по даній справі. Вказувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надало суду належного доказу відступлення йому прав вимоги за кредитним договором № СL-700/1505/2007 від 23.10.2007 року, а саме: не надав акт прийому-передачі кредитних документів, доказів про отримання права вимоги до конкретної особи, не надало первинних документів з розрахунком заборгованості на підтвердження правильності розрахунку заборгованості, не надало підтвердження про реальне здійснення розрахунку за договором купівлі-продажу кредитного портфелю. Зазначила, що матеріали справи не місять жодних повідомлень, здійснених на ім'я [PERSON], в той час коли ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало надати суду підтвердження відправлення та отримання [PERSON] повідомлення, здійсненого у відповідності до ст. 1082 ЦК України з зазначенням чіткої суми від Банку до боржника. Вказувала, що спосіб нарахування пені за наданим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» розрахунком не дає можливість визначити точні суми заборгованості за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом, а також не дає можливість з'ясувати точні періоди прострочення [PERSON] за кредитним договором з дня його укладення. Вказувала, що документами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформленні у відповідності до норм статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та бухгалтерську звітність", оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарських операцій - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Зазначала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надало первинні бухгалтерські документи щодо його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості [PERSON] перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а також суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у розрахунках заборгованості, є безспірними. Вказувала, що вимога нового кредитора буде законною лише у випадку пред'явлення її фінансовою установою з відповідною ліцензією, на умовах правочину, по реально існуючій заборгованості і виключно у межах розміру зобов'язання, яке виникло на момент відступлення прав вимоги. ТОВ "ОТП Факторинг Україна" могло придбати певну грошову суму, яку за умови дотримання приписів законодавства та строків отримала би право вимагати. Зазначала про порушення строків позовної давності з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Також 23.06.2015р. до суду через канцелярію надійшла письмова промова представника [PERSON] - [PERSON] у дебатах. Указаний документ оформлений у письмовому виді, а тому суд його розцінює як письмові пояснення сторони у справі. У цьому документі вона знову посилалась на те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не виконало у повному обсязі ухвалу суду від 20.05.2015р. про витребування доказів; що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не довело факт сплати за договором купівлі- продажу кредитного портфелю, чи договором факторингу, а відтак не доведено реальність цих договорів; що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надало доказів повідомлення [PERSON] про відступлення права вимоги та зміну кредитора у договорі. Також вказувала на недоведеність факту видачі кредиту та сплати по ньому, що на її думку унеможливлює здійснення перевірки правильності нарахування заборгованості внаслідок не надання первинних бухгалтерських документів. Крім того зазначала, що розрахунки заборгованості містять відмінності один від одного, здійсненні ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у валюті кредиту, а отже у іноземній валюті, без наявності первинних документів, що не дає можливості їх перевірити на предмет правильності. Також зазначала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має ліцензії НБУ, тому не може здійснювати розрахунок заборгованості у іноземній валюті також не має права. Вказувала, що діяльність ТОВ "ОТП Факторинг Україна" є діяльністю із надання фінансових послуг, але вимога буде законною лише у випадку пред'явлення її фінансовою установою з відповідною ліцензією, на умовах правочину, по реально існуючій заборгованості і виключно у межах розміру зобов'язання, яке виникло на момент відступлення прав вимоги. Тому ТОВ "ОТП Факторинг Україна" могло придбати певну грошову суму, яку, за умови дотримання приписів законодавства та строків, отримала би право вимагати. Також вказувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропущено строк позовної давності за зверненням до суду, оскільки право кредитора на стягнення всієї суми кредиту було порушене [PERSON] з 19.02.2010 року, а відтак перебіг позовної давності почався з 20.02.2010 року та закінчився 21.02.2013 року, в той час коли позовна заява ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подана 08.04.2014 року. Тому строк позовної давності за основним зобов'язанням закінчився 21.02.2013 року, і позовна давність щодо стягнення кредиту, відсотків та пені теж закінчилася. Враховуючи викладене просила суд у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовити у повному обсязі. 03.08.2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надало до суду заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких вказало, що предметом кредитного договору №CL700/1505/2007 від 23.10.2007 року є іноземна валюта - долар США. За умовами кредитного договору проценти нараховуються в тій самій валюті, що відповідає вимогам закону щодо валюти грошових зобов'язань і щодо валюти кредитування. Тому проценти правильно нараховувались кредитором у іноземній валюті. Поверненню підлягає тіло кредиту - в даному випадку іноземна валюта. Разом з тим, згідно з ст. 533 ЦКУ всі грошові зобов'язання в Україні виконуються в гривні. Враховуючи, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою, яка не має відповідного дозволу на здійснення валютних операцій, то всі зобов'язання перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повинні бути визначені до виконання в національній валюті - гривні. Розмір тіла кредиту, що підлягає поверненню, переведено в гривню за курсом на час розгляду справи. Розмір відсотків так само переведено в гривню. Вказувало, що 29.04.2014 року [PERSON] була подана заява на ім`я директора ТОВ «ОТП Факторинг Україна», щодо прохання врегулювання заборгованості за кредитним договором, що підтверджує визнання з боку [PERSON] ТОВ «ОТП Факторинг» як правонаступника ПАТ «ОТП Банк». Зазначило, що на підставі п.5.1 Договору купівлі-продажу кредитного портфеля ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було сплачено винагороду ПАТ «ОТП Банк» у розмірі 395 125 507,95 грн. Вказувало, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 12.11.2010 року не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасників правочину було вільним, правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні дотримані норми діючого законодавства і порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови договору. Заперечуючи дійсність договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 12.11.2010 року [PERSON] не навела встановлені законом підстави для визнання цього договору недійсним. У судове засідання представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі представника. [PERSON] та її представник у судове засідання також не з'явились. Представник [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник ПАТ «ОТП Банк» у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось на підставі ст.197 ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 23.10.2007р. між Закритим АТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № CL700/1505/2007. Згідно з Кредитним договором, а також на підставі Кредитної заявки [PERSON] від 23.10.2007 р. ЗАТ «ОТП Банк» надало [PERSON] кредит у сумі 30800 доларів США на придбання автомобіля Peugeot 407 1,8 Е. Крім того згідно з договором про кредитування поточного рахунку (овердрафт) № 700/2457/07/1 від 23.10.2007 р. ЗАТ «ОТП Банк» надав [PERSON] кредит у сумі 7800 грн. Правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», що підтверджується копією статуту ПАТ «ОТП Банк» (а.с.212). 12.11.2010 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Згідно з цим договором ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов'язання за кредитним договором № CL700/1505/2007 від 23.10.2007 р., тому до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржника за вищевказаним кредитним договором. 27.01.2012р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу №27/01/12, згідно з яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло на себе зобов'язання за договором про кредитування поточного рахунку (овердрафт) № 700/2457/07/1 від 23.10.2007 р. [PERSON] оспорює вказані договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 12.11.2010 р., а також договір факторингу №27/01/12 від 27.01.2012р. посилаючись на невідповідність їх закону, та просить частково визнати їх недійсними. У відповідності до ст.. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з чч. 1-3, 5,6 ст.203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.204 ЦК, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилалась на те, що договір факторингу та договір купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено із істотними порушеннями законодавства, а саме що сторони цих договорів не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності для його укладання. При цьому пояснювала свою позицію тим, що вона уклала кредитний договір із ЗАТ «ОТП Банк», а із ПАТ «ОТП Банк» вона договорів не укладала. Що вона не була повідомлена про заміну кредитора із ЗАТ на ПАТ, що з цього приводу відповідних змін до кредитного договору не вносились. 30.04.2010 року набрав чинності ЗУ «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року N 514-VI. У відповідності до ст..5 ЗУ «Про акціонерні товариства», акціонерні товариства за типом поділяються на публічні акціонерні товариства та приватні акціонерні товариства. Згідно з пп.5,7 Розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про акціонерні товариства», статути та внутрішні положення акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із нормами цього Закону не пізніше ніж протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом. Приведенням діяльності акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, у відповідність із цим Законом є здійснення таких дій: 1) внесення змін до статуту товариства, які в тому числі передбачають зміну найменування акціонерного товариства з відкритого або закритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство чи з відкритого або закритого акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство за умови, що кількість акціонерів на дату внесення таких змін не перевищує 100 осіб, а також виконання всіх інших вимог цього Закону у статуті товариства; 2) приведення внутрішніх положень товариства у відповідність із вимогами цього Закону. Датою приведення діяльності акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, у відповідність із вимогами цього Закону є дата державної реєстрації змін до статуту, які в тому числі передбачають зміну найменування акціонерного товариства з відкритого акціонерного товариства на публічне або приватне акціонерне товариство або закритого акціонерного товариства на публічне або приватне акціонерне товариство. Приведення діяльності у відповідність із нормами цього Закону, статутів та внутрішніх положень акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, у тому числі зміна найменування акціонерних товариств з відкритого або закритого на публічне або приватне, не є перетворенням та не потребує застосування процедури припинення. Акціонерні товариства звільняються від сплати реєстраційного збору під час реєстрації змін до статуту товариства або статуту в новій редакції у зв'язку з приведенням його у відповідність із цим Законом. Заміна (переоформлення) ліцензій, дозволів, свідоцтв, інших документів дозвільного характеру, а також документів, що підтверджують права акціонерного товариства на майно, у зв'язку з приведенням діяльності такого товариства у відповідність із вимогами цього Закону, здійснюється безоплатно. Таким чином зміна найменування із ЗАТ на ПАТ було зумовлено необхідністю виконання вимог вказаного Закону і не призвело до появи нової юридичної особи, а відтак доводи [PERSON] в цій частині зустрічного позову є безпідставними. Оспорювані [PERSON] договори укладені між двома юридичними особами. У відповідності до ст..80 ЦК, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Згідно зі ст..91 ЦК («Цивільна правоздатність юридичної особи»), юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до ст..92 ЦК («Цивільна дієздатність юридичної особи»), юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі. Згідно зі ст..227 ЦК, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилалась на відсутність у ТОВ «ОТП Факторинг України» генеральної або індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, як на підставу визнання спірних договорів недійсними частково. У відповідності до ст..5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року N 15-93, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Згідно з п.2 ст.1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», терміни, що використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні операції": - операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; - операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; - операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Таким чином у межах України валютними операціями визнаються лише операції пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. [PERSON] зазначала, що ТОВ «ОТП Факторинг України» не маючи ліцензію НБУ не може отримувати іноземну валюту на свої рахунки. Разом із тим оспорювані договори договір факторингу та договір купівлі-продажу кредитного портфелю не містять у собі положень, за якими ТОВ «ОТП Факторинг України» зобов'язується отримувати у власність іноземну валюту. У відповідності до п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином у даному випадку укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю не потребувало отримання ліцензії НБУ, а відтак доводи [PERSON] в цій частині зустрічного позову є безпідставними. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилалась на те, що спірні договір факторингу та договір купівлі-продажу кредитного портфелю суперечать пп.2 п.1 Розпорядження Держфінпослуг №231 від 03.04.2009р., як на підставу визнання спірних договорів недійсними частково. Згідно з ч. 1- ст.203 ЦК, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі Закон № 2664-III) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Відповідно до положень ч. 12 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»Уповноважений орган у межах своєї компетенції надсилає фінансовим установам та саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження про усунення порушень законодавства про фінансові послуги та вимагає надання необхідних документів. Відповідно до статей 39, 40 Закону № 2664-III у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу: 1) зобов'язати порушника вжити заходів для усунення порушення; 2) вимагати скликання позачергових зборів учасників фінансової установи; 3) накладати штрафи в розмірах, передбачених статтями 41 і 43 цього Закону; 4) тимчасово зупиняти або анулювати ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг; 5) відсторонювати керівництво від управління фінансовою установою та призначати тимчасову адміністрацію; 6) затверджувати план відновлення фінансової стабільності фінансової установи; 7) порушувати питання про ліквідацію установи; 9) виносити рішення про заборону недержавним пенсійним фондам - суб'єктам другого рівня системи пенсійного забезпечення укладати нові пенсійні контракти з учасниками накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування у разі порушення вимог, установлених для таких недержавних пенсійних фондів законом та ліцензійними умовами. Порядок та умови застосування заходів впливу встановлюються законами України та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Згідно з п. 2 розд. 5 Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 03.02.2010 за № 157 (далі -Положення № 157), Держфінпослуг має право одержувати в установленому законодавством порядку від фінансових установ звітність та іншу інформацію згідно із законодавством, а від підприємств, установ (у тому числі банків), організацій та громадян - інформацію, необхідну для виконання покладених на Держфінпослуг завдань. Статтею 4 Закону № 2664-ІІІ передбачено, що послуги у сфері факторингу вважаються фінансовими. Відповідно до п. 3 Положення № 157 Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України відповідно до покладених на неї завдань та у межах своєї компетенції здійснює державне регулювання та нагляд за наданням фінансових послуг і дотриманням законодавства у відповідній сфері. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 28 Закону № 2664-III уповноважений орган у межах своєї компетенції у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів Уповноваженого органу застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення. Згідно п.п. 2 п. 1.1 Положення про застосування Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України заходів впливу, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 13.11.2003р. № 125 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 грудня 2003 р. за № 1115/8436 (далі -Положення № 125), порушення законодавства про фінансові послуги це протиправна дія чи бездіяльність юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, яка посягає на встановлений порядок надання фінансових послуг (послуг у сфері страхування). Частиною п'ятою статті 5 Закону № 2664-III встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (стаття 1077 Цивільного кодексу України). Частини 1 ст. 1079 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Згідно п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 03.04.2009 № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, ознаками договору факторингу є сукупність вищезазначених операцій з фінансовими активами. Як вбачається з договорів про відступлення права вимоги заборгованість виникла по кредитних договорах, укладених банком з фізичною особою. Проте, виходячи з системного аналізу наведених вище норм права суд приходить до висновку, що нормами чинного законодавства не встановлено обмежень (заборони) щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Крім того, згідно підпункту «а»пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Проте, ні зазначеною статтею, ні іншими статтями Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. З огляду на встановлене, суд приходить до висновку про відсутність порушення абзацу 2 п. 1 Розпорядженням Держфінпослуг від 03.04.2009 № 231 «Про відновлення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», а відтак доводи [PERSON] в цій частині зустрічного позову є безпідставними. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилалась на те, що спірний договір купівлі-продажу кредитного портфелю без дозволу [PERSON] укладено у гривнях, тоді як кредитний договір укладено у доларах США. У відповідності до ст. 512 ЦК, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі ст..514 ЦК, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст..515 ЦК, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Згідно зі ст..516 ЦК, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність доводів [PERSON] в цій частині зустрічного позову, з огляду на те, що чинне законодавство не містить обов'язкових приписів отримання згоди боржника для вчинення правочину щодо заміни кредитора за договором кредиту. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилалась на те, що Договір факторингу та договір купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено з порушенням ЗУ «Про захист персональних даних» передачею персональних даних щодо неї третій особі, ЗУ «Про банки і банківську діяльність» розголошенням банківської таємниці. З огляду на той факт, що ЗУ «Про захист персональних даних» набрав чинності з 01.01.2011р., тобто після укладення спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р., доводи [PERSON] в цій частині є безпідставними. Згідно з ч.6 ст..62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, яка була чинною станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р.), банк має право розкривати інформацію, що містить банківську таємницю, особі (в тому числі яка уповноважена діяти від імені держави), на користь якої відчужуються активи та зобов'язання банку при виконанні заходів, передбачених програмою фінансового оздоровлення банку, або під час здійснення процедури ліквідації. Національний банк України (тимчасовий адміністратор) має право надавати Міністерству фінансів України інформацію, яка містить банківську таємницю щодо банків, участь у капіталізації яких бере держава. У відповідності до п.2.1.2. кредитного договору, банк зобов'язаний не розголошувати третім особам інформацію щодо позичальника, яка складає банківські таємницю, за виключенням випадків передання такої інформації у порядку та в об'ємі, визначеному чинним законодавством України, у бюро кредитних історій, а також коли розкриття банківської таємниці є обов'язковим для банку у відповідності з чинним законодавством чи необхідне банку для захисту його прав та інтересів. З огляду на те, що інформація була розкрита особі, якій відчужувались активи банку (кредиторська заборгованість), і вчинялось це з метою захисту прав та інтересів банку, суд приходить до висновку, що таке розкриття є правомірним, а доводи [PERSON] в цій частині є безпідставними. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилалась на те, що Договір факторингу та договір купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме стст.12 та 21 вказаного Закону. Суд зазначає, що у відповідності до п. ч.1 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка була чинною станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р.), положення цієї статті не застосовуються до договорів споживчого кредиту. Згідно зі ст..21 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, яка була чинною станом на час укладення спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р.), крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Суд зазначає, що вказані положення Закону мають відношення до договорів, однією із сторін якого є сам споживач і направлені на отримання ним відповідної продукції чи послуги. Так, у відповідності до ч.2 ст.627 ЦК, вимоги законодавства про захист прав споживачів враховуються у договорах за участю фізичної особи - споживача. [PERSON] не є стороною договору факторингу та договору купівлі-продажу кредитного портфелю. Як зазначено вище заміна кредитора в зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, а відтак законодавство про захист прав споживачів не застосовується до випадків заміни кредитора в зобов'язанні. Таким чином доводи [PERSON] в цій частині є безпідставними. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилалась на те, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, вказуючи, що ТОВ «ОТП Факторинг України» не надало [PERSON] доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, а також не надало доказів оплати за договором купівлі-продажу кредитного портфелю. У відповідності до ст.234 ЦК, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Правила передбачені Главами 47, 54 73 ЦК не містять у собі норм, за якими ненадання боржнику доказів оплати за правочином на підставі якого відбулась заміна кредитора у зобов'язанні могло би бути підставою для визнання такого правочину недійсним або частково недійсним. Суд зазначає, що дійсно у відповідності до ст.517 ЦК боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, а згідно з ч.2 ст.516 ЦК, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків і у цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Однак закон не пов'язує вказані обставини із можливістю визнати недійсним сам правочин щодо заміни кредитора. Закон лише захищає боржника від можливого подвійного виконання в одному й тому ж зобов'язанні. Таким чином доводи [PERSON] в цій частині є безпідставними. Виходячи із викладеного, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити повністю. Що стосується первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг України», судом встановлено наступне. Первісно ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути з [PERSON] 969 650,16 грн., із них: заборгованість по тілу кредиту 162 656,67 грн.; заборгованість за відсотками 12 631,01 грн.; пеня 793 870,80 грн.; заборгованість по договору овердрафт 372,90 грн.; заборгованість за відсотками по договору овердрафт 118,80 грн. За заявою про збільшення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути з [PERSON] 2 255 554,97 грн., із них: заборгованість по тілу кредиту 450 112,33 грн.; заборгованість за відсотками 34 953,23 грн.; пеня 793 870,80 грн. У заяві про збільшення позовних вимог заборгованість по договору овердрафт та заборгованість за відсотками по договору овердрафт не зазначені до стягнення ні в попередньому розмірі, ані в зміненому. У судовому засіданні представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пояснила, що вони більше не просять стягнути вказані кошти за договором овердрафт, оскільки [PERSON] їх сплатила. Разом із тим оскільки від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надійшла заява про відмову від позову в цій частині, ці позовні вимоги підлягають вирішенню судом. У відповідності до ст..599 ЦК, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пояснила суду, що [PERSON] сплатила заборгованість по договору овердрафт 372,90 грн. та заборгованість за відсотками по договору овердрафт 118,80 грн. У матеріалах справи міститься копія квитанції №12761144 від 20.05.2014р. за якою [PERSON] сплатила на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму 491,70 грн. у погашення заборгованості за кредитним договором №700/2457/07/1. Таким чином, з огляду на те, що договір про кредитування поточного рахунку (овердрафт) від 23.10.2007 р. мав № 700/2457/07/1, суд приходить до висновку до те, що [PERSON] виконала свої зобов'язання за цим договором, а відтак позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині стягнення заборгованість по договору овердрафт 372,90 грн. та заборгованість за відсотками по договору овердрафт 118,80 грн. - задоволенню не підлягають. Що стосується заборгованості за кредитним договором № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р., право вимоги за яким перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 12.11.2010 р. судом встановлено наступне. Доводи [PERSON] щодо відсутності у [PERSON] повноважень на підписання заяви про збільшення позовних вимог спростовуються наявністю в матеріалах справи копії довіреності від 02.02.2015р. (а.с.129, 181). Доводи [PERSON] щодо того, що на договорі кредиту № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р. проставлена печатка АТ «ТЕТРО» як на підставу для відмови у позові спростовуються наступним. Із тексту самого договору № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р. вбачається що АТ «ТЕТРО» діяло від імені ЗАТ «ОТП Банк» на підставі довіреності від 14.12.2006р. посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є. Таким чином, оскільки повіреним була юридична особа, то на думку суду було правомірним підписання договору відповідною посадовою особою АТ «ТЕТРО», а також проставляння на договорі печатки цієї юридичної особи. Доводи [PERSON] про ненадання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» доказів наявності права звернення до суду, а саме щодо переходу права вимоги спростовуються наявністю в матеріалах справи копіями кредитного договору № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р. (а.с.5), анкети-заяви №1505 на отримання автомобільного кредиту (а.с.13), договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 12.11.2010р. (а.с.16), витягу з додатку №1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 12.11.2010р. (а.с.23), рахунку від 12.11.2010р. на суму 395 125 507,95 грн. компенсації вартості кредитного портфелю відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р. (т.2 а.с.13), платіжного доручення №985 від 12.11.2010р. про перерахування ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ПАТ «ОТП Банк» 395 125 507,95 грн. відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010р. (т.2 а.с.14). Доводи [PERSON] про те, що без відсутності первинних бухгалтерських документів дійти однозначного висновку про наявність чи відсутність заборгованості та її розміру, на думку суду є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься як текст самого кредитного договору № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р. на суму 30800 доларів США, анкети-заяви №1505 на отримання автомобільного кредиту на цю ж суму, розрахунки заборгованості. Крім того суд враховує позицію самої [PERSON], яка не заперечувала факт придбання у власність автомобіля Peugeot 407 1,8 Е, факт що цей автомобіль придбано у кредит і з тих пір належить їй на праві власності. Так само суд враховує, що у своїй правовій позиції у справі [PERSON] зазначала про наявність у неї заборгованості за кредитним договором № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р. однак одночасно про пропуск з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» позовної давності. Доводи [PERSON] про те, що ОТВ «ОТП Факторинг Україна» порушено норми ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме що вартість купленої нею продукції складає 155 540,00 грн., спростовуються наступним. 155 540,00 грн. це вартість придбаного автомобіля який перейшов у її власність за відповідним правочином купівлі-продажу. Однак за договором кредиту № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р. [PERSON] не купувала автомобіль. За цим договором вона взяла кредит у розмірі 30800 доларів США. Відтак її доводи в цій частині є безпідставними. Доводи [PERSON] про те, що ОТВ «ОТП Факторинг Україна» не мало права замість договору факторингу чи цесії укладати договір купівлі-продажу кредитного портфелю, спростовуються ти, що у відповідності до стст.6, 627, 628 ЦК, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Доводи [PERSON] про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не маючи ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, не має права вимагати від неї виконання кредитного договору № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р., який укладено у валюті - доларах США, спростовуються тим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і не вимагає від неї валюту, а просить суд стягнути з неї еквівалент заборгованості перерахований у гривню. Доводи [PERSON] про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надало їй докази переходу прав до нового кредитора є безпідставними виходячи із такого. Положення ч.2 ст.517 ЦК, у відповідності до якої боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, стосуються випадків добровільного виконання боржником своїх зобов'язань перед новим кредитором. У випадку ж звернення до суду, позивач зобов'язаний першочергово надавати докази суду і доводити перед ним свою правову позицію. Доводи [PERSON] про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить стягнути з неї більшу суму, аніж вона заборгувала банку, є безпідставними виходячи із наступного. У відповідності до пункту 3.3 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 12.11.2010р., покупець набуває усі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій. До покупця переходить право нараховувати проценти та штрафні санкції на суму основного боргу за кредитними договорами за дати набрання чинності. Згідно зі ст..533 ЦК, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином подання позову про стягнення грошей у гривнях не суперечить вимогам закону, незважаючи на те, що у договорі зобов'язання закріплене у доларах США, відтак доводи [PERSON] в цій частині також є безпідставними. Щодо строків звернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з позовом, суд приходить до наступного. У тексті первісної позовної заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вказує про надсилання на адресу [PERSON] досудової вимоги №22-2/343730 від 19.01.2010р. Копія досудової вимоги №22-2/343730 від 19.01.2010р. від ПАТ «ОТП Банк» на ім'я [PERSON] міститься на а.с.29. Із наданих суду розрахунків заборгованості вбачається, що датою останнього платежу за кредитним договором [PERSON] значиться 24.02.2010р. (а.с.32, 127, 153). Таким чином з цієї дати [PERSON] перестала сплачувати за кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, а у кредитора одночасно виникло право на позов. Право вимоги за кредитним договором № CL700/1505/2007 від 23.10.2007р. перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 12.11.2010 р. У відповідності до ст..514 ЦК, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.517 ЦК, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» поданий до суду 02.04.2014р., про що свідчить штамп поштового відділення на поштовому відправленні (а.с.38) та надійшов до суду 08.04.2010р. [PERSON] не заперечуючи сам факт наявності у неї заборгованості за кредитним договором № CL700/1505/2007 заявила про пропуск з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (а.с.135). У відповідності до стст.256-258, 261 ЦК, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст.262 ЦК, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Відповідно до ст.266 ЦК, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно зі ст.267 ЦК, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що на момент звернення до суду (02.04.2014р.) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» позовна давність (три роки) за заявленими позовними до [PERSON] основними вимогами сплила. За додатковою вимогою про стягнення пені скорочена позовна давність один рік сплила ще раніше. Оскільки [PERSON] заявила про застосування позовної давності, суд зобов'язаний застосувати позовну давність, відмовивши ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у позові, позаяк жодних поважних причин пропущення позовної давності не вбачається. Доводи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про те, що [PERSON] своїми діями визнала борг, а відтак перебіг позовної давності перервався, є безпідставними виходячи із наступного. У відповідності до ст.256 ЦК, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.267 ЦК, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Таким чином перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, в межах строку позовної давності, тобто в межах строку коли особа (позивач) може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, оскільки після закінчення цього строку перериватися вже власне немає чому. Тому після спливу строку позовної давності він перерватися вже не може. Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» поданий до суду 02.04.2014р., коли строк позовної давності вже сплив. Дії [PERSON], про які заявляє ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме її заява про можливу реструктуризацію заборгованості, вчинено 29.04.2014 р., тобто коли справа знаходилася на розгляді суду на підставі позовної заяви, поданої до суду поза межами строку позовної давності. Таким чином, вказані дії [PERSON] не перервали строку позовної давності, позаяк на момент їх вчинення, сам строк позовної давності вже закінчився За таких обставин суд приходить до висновку, що право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не підлягає захисту, оскільки внаслідок пропущення ним строку позовної давності про застосування якої заявлено [PERSON], є підставою для відмови у позові як за основною вимогою про стягнення заборгованості по тілу кредиту та за відсотками, так і за додатковою вимогою про стягнення неустойки (пені). З огляду на викладене у задоволенні первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» слід відмовити повністю. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed