Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

У квітні 2018 року позивач [PERSON] (прізвище до зміни [PERSON]) звернувся з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ПАТ КБ "ПриватБанк", Ізюмського КВ ВКП про скасування заходів примусового стягнення. У позові зазначив про наступні факти. 15 квітня 2010 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області постановлене заочне рішення по справі № 2-883/2010 за позовом Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства до [PERSON] про стягнення заборгованості, згідно якого з [PERSON] стягнено на користь Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства, - 670 гривень 03 копійки заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, 30 гривень витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу, а всього 700 гривень 03 копійки. 03 липня 2014 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області постановлене рішення по справі № 623/1504/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого з нього стягнено на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" , - заборгованість за кредитним Договором в розмірі 44251,12 гривень та судовий збір у сумі 442 грн. 51 коп. У 2018 році [PERSON] самостійно здійснив повне виконання зобов'язань як перед ПАТ КБ "Приватбанк", так і перед ІКВ ВКП, про що свідчать довідки ПАТ КБ "Приватбанк" від 05.03.2018 р. № С020РР0ОР5ЮРК6Тта ІКВВКП від 01.04.2018 р. Однак державна виконавча служба не може зняти раніше застосовані заходи примусового виконання судових рішень, так як в їх провадженні на теперішній час не перебувають будь-які виконавчі документи щодо стягнення з позивача заборгованостей, так як стягувані повторно не звернули їх до виконання. Таким чином, не зважаючи на те, що [PERSON] виконав свої боргові зобов'язання перед стягувачами, й на теперішній час діють арешти у відношення всього мого майна, коштів на рахунках та діє обмеження у праві виїзду за межі України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі за наявними доказами в матеріалах справи. Представник відповідача Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з`явилася надала заперечення на позовну заяву, де просила вирішити питання у справі на розсуд суду. (а.с.35-36). Представник Ізюмського КВ ВКП надав до суду відзив, де просив справу розглянути без його участі, заперечень не надав.(а.с.34) Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» будучи належним чином повідомлений про день та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з"явився без поважних причин, не надав відзив. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом з таких підстав неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи строки розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, оскільки вони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 16 червня 2015 року [PERSON] змінив прізвище на «[PERSON]».(а.с.12) 15 квітня 2010 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області постановлене заочне рішення по справі № 2-883/2010 за позовом Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства до [PERSON] про стягнення заборгованості, згідно якого з [PERSON] стягнено на користь Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства, - 670 гривень 03 копійки заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, 30 гривень витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу, а всього 700 гривень 03 копійки.(а.с.13) 03 липня 2014 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області постановлене рішення по справі № 623/1504/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого з відповідача стягнено на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" , - заборгованість за кредитним Договором в розмірі 44251,12 гривень та судовий збір у сумі 442 грн. 51 коп.(а.с.14-15) Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду від 26.12.2014 року [PERSON] тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання зобов`язань, покладених на нього Ізюмським міськрайонним судом.(а.с.18) Довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.08.2018 року повідомлено, що станом на 05.03.2018 року [PERSON] заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» не має.(а.с.22) Довідкою заст. директора по збуту [PERSON] повідомлено, що станом на 01.04.2018 року [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS] станом на 01.04.2018 року заборгованості не має.(а.с.23) Начальником відділу державної виконавчої служби по Барвінківському, Борівському, Ізюмському районах та місту Ізюм Головного територіального управління юстиції у Харківській області повідомлено, що станом на 10.04.2018 року виконавчих документів, за якими [PERSON] є боржником на виконанні згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження не перебуває.(а.с.24). Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діє на час розгляду справи, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діє на час розгляду справи, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом встановлено, що підставою для звернення до суду є захист права власності позивача та зняття арешту з майна. [PERSON] виконав свої боргові зобов'язання перед стягувачами, але на теперішній час діють арешти у відношення всього мого майна, коштів на рахунках та діє обмеження у праві виїзду за межі України. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до п. 166 Рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України", «Трегубенко проти України», згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&lс;...&gз;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Пункт 168 Рішення говорить про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»(James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved