Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лохвицького районного суду Полтавської області із вищевказаним позовом. Позов мотивовано тим, що на підставі Договору купівлі- продажу, посвідченого Першою лохвицькою державною нотаріальною конторою, 08.10.1992 року, реєстровий № 1891, [PERSON] набула право власності на 1/2 частку житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . Державна реєстрація проведена в Лубенському міжрайонному бюро технічної інвентаризації. Співвласником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] є [PERSON] , якій належить 1/2 частина вказаного будинку. Користування спільно майном є неможливим, так як 1/2 частина будівлі фактично є окремим об"єктом нерухомості. В березні 2021 року [PERSON] , як власником 1/2 частини житлового будинку, було виготовлено окремий технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Частина будівлі, яка належить позивачу як співвласнику, має окремий вхід та повністю відокремлена від частини співвласника. Позивач вважає, що належна їй частка може бути виділена в окремий об"єкт нерухомості та присвоєна індивідуальна адреса, а тому просить суд виділити їй в натурі в рахунок 1/2 часток частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] з окремим входом; припинити право спільної часткової власності між позивачем та відповідачем на вказаний житловий будинок; визнати право власності за кожною з сторін на цілий окремий об"єкт нерухомості. В судове засідання позивач не з"явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач по справі в судове засідання не з"явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, щона підставі Договору купівлі- продажу, посвідченого Першою лохвицькою державною нотаріальною конторою, 08.10.1992 року, реєстровий № 1891, [PERSON] набула право власності на 1/2 частку житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . Державна реєстрація проведена в Лубенському міжрайонному бюро технічної інвентаризації. Співвласником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] є [PERSON] , якій належить 1/2 частина вказаного будинку. Користування спільно майном є неможливим, так як 1/2 частина будівлі фактично є окремим об"єктом нерухомості. В березні 2021 року [PERSON] , як власником 1/2 частини житлового будинку, було виготовлено окремий технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Частина будівлі, яка належить позивачу як співвласнику, має окремий вхід та повністю відокремлена від частини співвласника. Відповідно до довідки виконавчого комітету Лохвицької міської ради від 22.03.2021 року № 03-02/1372 було присвоєно адресу об"єкту нерухомого майна: 1/2 частині житлового будинку, квартири по [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08.10.1992 року № 1891- [ADDRESS] ; 1/2 частині житлового будинку, квартири по [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 11.12.1992 року № 2284- [ADDRESS] . Таким чином, на даний час вказані частки житлового будинку є окремими домоволодіннями із незалежними комунікаціями, газо-та-електропостачанням та окремими адресами. Спірні правовідносини регулюються главою 26 ЦК України «Право спільної власності». Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, з аналізу вказаних вище правовстановлюючих документів та положень статті 356 ЦК України вбачається, що позивач та відповідач є суб`єктами спільної часткової власності. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України). Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ст. 364 ЦК України). Згідно ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відсутність правовстановлюючого документу, що засвідчує право власності позивача на окремо виділену частку позбавляє його можливості відповідно до вимог чинного законодавства вчиняти правочини (без згоди іншого співвласника). Як врегульовано Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007р. № 55 (1.2.) поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Поділ майна між співвласниками є однією з підстав для припинення права спільної часткової власності. Таким чином, юридичним наслідком поділу майна завжди є припинення права спільної часткової власності між колишніми учасниками. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками, згідно ч.1 ст. 367 ЦК України, за домовленістю між ними. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За умовами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість -одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved