Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому зазначила, що відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2004 року по 21.03.2016 року. Під час шлюбу вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, на спільні кошти покупали майно. Так ними був куплений автомобіль ВАЗ 21112, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № ХТА 21112070270549, двигун № [NUMBER], технічний [NUMBER]. Для купівлі вказаного автомобіля був оформлений кредит в «КредитПромБанку», який був погашений у 2011 році у сумісному проживанні з відповідачем. Вказаний автомобіль було оформлено та зареєстровано на ім"я чоловіка. Після розірвання шлюбу їх спільний автомобіль залишився у відповідача, а 01.04.2016 року, на підставі договору купівлі-продажу № 6342 / 8 /317 від 01.04.2016 року, посвідченого Регіональним сервісним центром МВС України в Харківській області, був проданий матері її колишнього чоловіка [PERSON] Оскільки вказана угода була укладена без її згоди, позивачка просить визнати вказаний договір недійсним; зобов»язати Регіональний сервісний центр МВС України в Харківській області скасувати за [PERSON] реєстрацію автомобілю ВАЗ 21112, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; визнати за нею право власності на ? частину автомобілю даного автомобілю. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити та пояснив, що для придбання вказаного автомобілю вони з чоловіком отримали кредит, який разом виплачували, повністю погасили у 2011 році. Протягом шлюбу вона постійно працювала, приймала участь у погашенні вказаного кредиту. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить розписка в отриманні судової повістки. Згідно ч. 5 ст. 76 ЦПК України, вручення судової повістки представнику особи, яка приймає участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Таким чином, при врученні судової повістки представнику відповідачів, відповідачі також були повідомлені про час розгляду справи, але до суду не з»явились, про причини неявки суду не повідомили. Через канцелярію суду представником відповідача подано заяву про відкладання розгляду справи, призначеного на 24.10.2016 року з причин зайнятості в іншому судовому засіданні. Оскільки до вказаної заяви представником відповідача не долучено будь-яких доказів на підтвердження поважності неявки, оскільки зазначена дата судового засідання під час судового засідання 12.10.2016 року була погоджена з представником відповідача, суд розцінює неявку до судового засідання представника відповідача, як неявку без поважних причин. З огляду на таке, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів та їх представника. Представник третьої особи, Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області, в судовому засіданні пояснив, що реєстрація автомобілю ВАЗ 21112, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], була здійснена на ім»я [PERSON] у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 1371 від 23.12.2009 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації( перереєстрації), зняття з обліку автомобілів…, інших транспортних засобів». Щодо причин не отримання згоди другого подружжя при посвідченні працівником Центру договору купівлі-продажу автомобілю, надати будь-які пояснення не може. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України\~ цивільні справи\~ розглядаються у межах заявлених вимог, на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.07.2004 року по 21.03.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб та рішенням розірвання шлюбу ( а.с. 9,14). Сторони мають двох неповнолітніх дітей, сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], які після розірванню шлюбу залишились проживати з матір»ю. В період шлюбу сторони придбали автомобіль ВАЗ 21112, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який було зареєстровано на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва № АХС 05051 про реєстрацію транспортного засобу ( а.с.59). З метою придбання даного автомобілю [PERSON] 07.08.2007 року був оформлений кредит, в забезпечення виконання кредитних зобов»язань даний автомобіль передано під заставу. Згідно листа Державного відділення ХФ ПАТ «Кредитпромбанк» зазначене зобов»язання за кредитним договором виконано (а.с. 55). Представник позивачки пояснив в суді, що зобов»язання за вказаним кредитним договором виконувались подружжям з спільних коштів, оскільки вони разом працювали, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав з поважних причин (навчання, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Частиною1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 368 ч.3 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 ч.2 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з вимог ч.3 ст. 65 СК України, вбачається, що для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору ,який потребує нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Згідно ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. З наданих суду доказів: листа Регіонального сервісного центру МВСУ в Харківській області № 31/20-3580 від 02.07.2016 року ( а.с. 49), акту приймання-передачі транспортного засобу № 0890817 від 01.04.2016 року ( а.с. 50), заяви № 88683708 від 01.04.2016 року про перереєстрацію транспортного засобу ( а.с.57), договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6342/8/317 від 01.04.2016 року ( а.с.60) вбачається, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу, посвідченого Реєстраційним сервісним центром МВСУ в Харківській області, автомобіль ВАЗ 21112, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], був проданий [PERSON] [PERSON] Під час судового розгляду з Реєстраційного сервісного центру МВСУ в Харківській області були витребувані всі документи, на підставі яких було продано спірний автомобіль. Як вбачається з наданих суду документів, під час укладання [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу вказаного автомобілю, нотаріально посвідчена згода [PERSON] не надавалась. Представник позивачки пояснив, що остання не надавала навіть усної згоди на продаж автомобілю, належного їй та колишньому чоловікові на праві спільної сумісної власності, вона взагалі не знала про намір [PERSON] укласти такий договір, про що в наступному дізналась випадково. Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України , дружина ,чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним , як такого ,що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо договір виходить за межи дрібного побутового. Зазначений автомобіль є цінним майном, оскільки, згідно з Висновком № 4195 незалежної оцінки майна, його ринкова вартість становить 93010 грн. ( а.с. 16-27), тому угода з його продажу не є дрібною побутовою. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 369 ЦК України передбачається наявність згоди другого із подружжя на укладання таких договорів, що спрямовується на розпорядження спільним майном, яке не може бути спростованим. Таким чином, зазначена норма Закону встановлює презумпцію згоди одного з подружжя на укладання зазначених договорів другим із подружжя. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є матір»ю [PERSON], тому, суд вважає, що вона була обізнаною про те, що вказаний автомобіль був придбаний її сином з дружиною під час перебування у шлюбі. [PERSON] знав, що його колишня дружина [PERSON] не надавала згоди на відчуження належного їм автомобілю. Укладання одним із подружжя угоди, пов"язане з розпорядженням спільним майном обох з них, може бути визнане недійсним з мотивів відсутності згоди на це другого з подружжя лише на його вимогу й лише у випадках, коли доведено, що друга сторона знала або повинна була знати про незгоду другого з подружжя з укладанням даної угоди. Позивачка вважає, що [PERSON] знав, що її згоди на вчинення такого правочину, як продаж автомобіля, не буде, оскільки вони не досягли угоди про поділ спільного майна, тому і дав довіреність третій особі на продаж автомобіля, намагаючись уникнути розподілу спільно нажитого майна у шлюбі. У зв"язку із наявністю в суді спору про поділ майна, вона звернулась до суду із вимогою про визнання договору купівлі-продажу автомобілю недійсним. Відповідно до вимог ч.2.ст.68 СК України, розпорядження майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до цивільного кодексу. Згідно п.30. Постанови ПВС України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на прав спільної сумісної власності ( якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності, передбачено ч.1ст. 63,ч.1 ст.65 СК України. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими та доведеними під час судового розгляду. Укладання договору купівлі-продажу автомобілю, як встановлено судом, було здійснено з порушенням вимог Закону, тому вказаний договір слід визнати недійсним, реєстрація автомобілю за [PERSON] підлягає скасуванню. Разом з цим, виходячи зх вище наведеного, суд визнає за [PERSON] право власності на половину автомобілю ВАЗ 21112, державний реєстраційний номер [NUMBER]. На підставі викладеного й

Outcome: approved