Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаними вище позовними вимогами до відповідачів. Посилалася на те, що в січні 2016 року їй стало відомо про те, що 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №4, за яким банк відступив право вимоги за кредитним договором №11321309000. Окрім того, того ж дня між сторонами було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, в тому числі й за договором іпотеки, предметом якого було нерухоме майно: квартира №23, що по вул.Кармелюка, 110-Б. На підставі вказаних правочинів нотаріус від імені ТОВ «Кей-Колект» вимагав від неї напротязі тридцяти днів усунути порушення вимог кредитних договорів та сплатити на користь товариства заборгованість по кредиту та відсоткам у розмірі: 17636,32 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1760, 43 заборгованість по відсоткам. Вважає, що договір факторингу №4 від 11.02.2016 року в частині відступлення права вимоги за її кредитним договором суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.2 п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг. Окрім того, зазначила, що ТОВ «Кей-Колект» не є банківською установою та не має відповідних дозволів та ліцензій НБУ на відкриття та ведення рахунків в іноземній валюті, її як боржника ні фактором, а ні клієнтом не було повідомлено про відступлення права вимоги. Також, позивач вказувала на те, що фактор на момент укладення оспорюваного правочину не володів достатнім обсягом цивільної дієздатності для вчинення даного правочину, оскільки не мав генеральної чи індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій. Просила на підставі ст.203 ЦК України визнати частково недійсним договір факторингу №4 від 11.06.2012 року, що був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за споживчим кредитним договором №11321309000 від 26.03.2008 року, що був укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк». Також просила визнати ПАТ «УкрСиббанк» належним кредитором за кредитним договором № №11321309000 від 26.03.2008 року, що був укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк». Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» у судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 26.03.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №11321309000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 50000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом та кінцевим терміном повернення до 25.07.2028 року. (а.с.14-22). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року. В подальшому, 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №4 (а.с.33-39). За цим договором клієнт зобовязався передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Обсяг прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у додатку №1 цього Договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення. Як видно з додатку №1 до Договору, ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором №11321309000 від 26.03.2008 року відносно боржника [PERSON] Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва від 08.12.2011 року та додатку до нього №300 серія ФК ТОВ "Кей-Колект" є фінансовою установою, яка має право здійснювати такий вид фінансової послуги як факторинг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з поданої до суду заяви, позивач у якості підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним зазначає про відсутність у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання та вважає, що договір факторингу від 11.02.2012 року суперечить п.1.2 Розпорядження №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг врегульовані Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 року. Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону, фінансові установи мають право надавати послуги факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Статтею 1077 Цивільного кодексу України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. За змістом ст.1078 Кодексу, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ст.1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до вимог ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Отже, чинним законодавством не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги, тобто така операція може бути здійснена по відношенню до фізичних осіб. Разом із тим, п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" (в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Однак, в подальшому, розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 6 лютого 2014 року, пункт 1 Розпорядження цієї ж комісії №231 від 3 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 виключено. Таким чином, станом на момент розгляду даного спору судом п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" є нечинним. З приводу посилань позивача на п. 2 ст. 1 розділу 1 Закону України "Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг", суд зазначає наступне. Так, згідно ч. 1 ст. 2 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг від 28.05.88 року, що набула чинності для України 01.07.2007 року, ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які знаходяться на території різних держав. Преамбула Конвенції свідчить про те, що держави-учасниці підписали конвенцію, усвідомлюючи той факт, що міжнародний факторинг відіграє значну роль у розвитку міжнародної торгівлі. Тобто сфера застосування Конвенції, як вбачається з її назви, спрямована на сприяння міжнародному факторингу та підтримання справедливої рівноваги інтересів між різними сторонами, які беруть участь у факторингових операціях та які розташовуються на території різних держав. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору факторингу, який оспорюється позивачем, є юридичні особи-резиденти, а тому застосування до даних правовідносин положень Конвенції є недоцільним. З огляду на зазначені вимоги закону, суд приходить до висновку, що договір факторингу вчинено відповідно до вимог діючого законодавства, його зміст відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed