Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача в якому просила встановити факт перебування у трудових відносинах, зобов`язати відповідача внести запис у трудову книжку про прийняття та звільнення з роботи, стягнути невиплачену заробітну плату та середній заробіток за період затримки розрахунку. Свій позов обґрунтовувала тим, що 02 березня 2019 року вона влаштувалася на роботу до ФОП " [PERSON] " на посаду продавця-консультанта ювелірних прикрас корнеру бренду KoJevelry, який знаходиться на першому поверсі ТРЦ Gulliver за адресою: 01023, м. Київ, пл. Спортивна, 1-А і працювала там до 31 березня 2019 року з 09:45 до 22:00 - 2/2 з посадовим окладом 12 000 грн. (750 грн. за зміну). В останній робочий день, а саме 31 березня 2019 р. Їй стало відомо, що відповідач не має наміру проводити повний розрахунок при звільненні, і те, що у її трудовій книжці буде відсутній запис про те, що вона перебувала у трудових відносинах з ФОП " [PERSON] ". Позивач зазначила, що вважає подібні дії відповідача незаконними та такими, що суперечать положенням ст.48 КЗпП України, відповідно до якої трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів, та п.3 ст. 24 КЗпП України, відповідно до якої працівник не може бути допущений без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач вказує, що вона звернулася до відповідача про належне виконання трудового законодавства, проте відповідач відмовилася вирішити дану проблему. Позивач посилається на вимоги ст. 315 ЦПК України, та вказує, що факт її перебування у трудових відносинах підтверджується наступними документами, а саме: тимчасовою перепусткою на робоче місце, показаннями свідків. Встановлення факту її перебування у трудових відносинах з відповідачем є необхідним для того щоб вона мала змогу звернутися за захистом свого порушеного права до Державної служби України з питань праці. Відповідно до приписів ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити перед виплатою зазначених сум. Однак, в день звільнення 31 березня 2019 року відповідач не повідомив про розмір нарахованих сум належних при звільненні та не здійснив належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. 16 жовтня 2019 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до провадження та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 03 грудня 2019 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі просила їх задовольнити, пояснення надала аналогічні її змісту. Крім того пояснила, що вказану роботу вона знайшла у Інтернеті. За вказаним там телефоном перетелефонувала, та із [PERSON] домовилась про те, що вона виходить на роботу 02 березня 2019 року на посаду продавця-консультанта ювелірних прикрас корнеру бренду KoJevelry, який знаходиться на першому поверсі ТРЦ "Gulliver" за адресою: 01023, м. Київ, пл. Спортивна, 1-А, її робочий день тривав з 09:45 до 22:00 - 2/2 з посадовим окладом 12 000 грн. За весь час роботи з 02 березня 2019 року по 31 березня 2019 року їй було виплачено тільки приблизно 800-850 грн. Суду пояснила, що будь яких трудових договорів не підписувала, з наказами про прийняття - звільнення з роботи ознайомлена не була. Домовленість існувала така, що [PERSON] повинна була приїхали із Дніпра до Києва та оформити відповідно всі документи, але так цього і не зробила. Заочно позивач [PERSON] по вайберу надіслала [PERSON] копії паспорту, ідентифікаційного коду. Після того, як відповідач з нею не розрахувалась, їй стало відомо, що вона не перший працівник на цьому робочому місці з яким так повилася відповідач. Відповідач в судове засідання не з`явилась, неодноразово викликалась до суду в передбаченому законом порядку. Суд вислухавши позивача, відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази в справі, встановивши обставини в справі та відповідні правовідносини, дійшов до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно ч.1, 2 стаття 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що згідно наданої заявки на допуск на територію об`єкта БФК "Gulliver", ЧП "Криворучко", була наданий допуск на місце проведення робіт: KoJevelry, з 9 год. 00 хв. 17 березня 2019 року по 22 год. 00 хв. 31 березня 2019 року - [PERSON] , вид робіт - тимчасовий пропуск. Будь - яких відміток у графі дата проведення робіт та відмітка про участь у проведенні робіт конкретного працівника, у даній заявці не зазначено. Дата складання довідки 14 березня 2019 року. (а.с. 3) В матеріалах справи міститься відповідь ТОВ "ТРИ О" вих. № 407 від 27 травня 2019 року в тім, що товариство не може надати копії тимчасових перепусток за період з 01.03.2019 року по 16.03.2019 року, оскільки оригінали документів надавалися користувачу приміщення в ТРЦ "Гулівер" в межах реалізації відповідних відносин між ТОВ "ТРИ О" та таким користувачем. (а.с.4) Також позивачем надана переписка із вайбер чату між нею та користувачем Dasha Gulliver, та витяг із Інтернет ресурсу "rabota.ua". (а.с.5-6). Таким чином, аналізуючи надані докази у їх сукупності та кожен окремо, не можливо безперечно встановити юридичний факт, а саме перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем, оскільки надані докази не є належними та допустимими, а відтак не підлягають і задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача внести запис у трудову книжку про прийняття та звільнення з роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку, оскільки не встановлені для цього відповідні підстави та обставини, які б були підтверджені достовірними доказами. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що в задоволені позову було відмовлено, не підлягають стягненню судові витрати з відповідачів на користь позивача.

Outcome: dismissed