Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Слов»янської міської Ради Донецької області про визнання права власності у порядку спадкування за законом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 06 грудня 1976 року державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори, реєстровий № 5498 їй та її чоловікові [PERSON] належить житловий будинок, який розташований у [ADDRESS] Право власності її та чоловіка зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно. Згідно зазначеного договору та запису про реєстрацію права власності за нею та чоловіком зареєстроване право власності без визначення часток кожного, тобто зазначений житловий будинок належить їй та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно даних останньої інвентаризації вартість будинку становить 8381 гривня, відповідно вартість його ? частки становить 4190,5 гривень. На підставі державного акту на право власності на землю серія ІІІ-ДН № 144273 їй та її чоловікові [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0625 гектар у межах згідно з планом, цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 1414100000:01:016:1596. Земельна ділянка розташована на території Слов'янської міської ради, передана у приватну власність їй та чоловіку на підставі Рішення виконкому Слов'янської міської ради № 307/2 від 19.07.2000 року, державний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8413. Згідно Витягу з технічної документації вартість цілої земельної ділянки становить 15405,76 гривень, відповідно вартість її ? частки становить 7702,88 гривні. [INFO] року її чоловік [PERSON] помер у місті Слов'янську, Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] Згідно даних спадкового реєстру спадщина відкрилася за законом, спадкова справа № 676/2007 заведена у Першій Слов'янській державній нотаріальній конторі за її заявою про прийняття спадщини та за заявою їх сина [PERSON] про безумовну відмову від прийняття спадщини. У склад спадкового майна після смерті [PERSON] входить право на частку у житловому будинку [ADDRESS] право на частку на земельну ділянку, яка розташована за тією ж адресою та право на грошові заощадження, які знаходяться на зберіганні у Слов'янському відділенні ВАТ «Державний ощадний банк України» та у філії відділення «Промінвестбанку» у місті Слов'янську. Вона отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові заощадження, свідоцтво видане 17 вересня 2007 року державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори, за реєстром № 1-2783. Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічна норма міститься у п. 6 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК). Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 2 статті 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною 1 статті 86 Земельного Кодексу України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 5 статті 89 ЗК України передбачена рівність часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку у разі виділу частки співвласника. Відповідно до статей 60-74 Сімейного Кодексу України спільною сумісною власністю є майно, набуте подружжям за час шлюбу. Відповідно до п. 17 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Будь-яких домовленостей про зміну рівності часток у спільній сумісній власності між нею та її чоловіком не укладалося. Таким чином, частки її та чоловіка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та на житловий будинок є рівними, по ? частці. Спадщиною після смерті [PERSON] є право на ? частку житлового будинку [ADDRESS] та право на ? частку земельної ділянки, яка розташована за тією ж адресою. Відповідно до п. 1.2 розділу 1 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями нотаріусом були вчинені дії щодо з'ясування відомостей стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Для визначення складу спадкового майна нотаріусу були надані зазначені вище правовстановлюючі документи на житловий будинок та на земельну ділянку. Однак у зв'язку з тим, що частки у праві власності її та спадкодавця [PERSON] у правовстановлюючих документах не визначені, нотаріус не зміг визначити склад спадкового майна, тобто визначити, на яку саме частку у спільній власності на нерухоме майно повинне бути видане свідоцтво про право на спадщину, їй були відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку житлового будинку та на ? частку земельної ділянки, які розташовані у [ADDRESS] По зазначених підставах нотаріусом була видана Постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії від 13 жовтня 2014 року. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і роз'ясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт - факт прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27.09.2012 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України. Органом місцевого самоврядування - виконкомом Слов'янської міської ради Донецької області було прийняте рішення про передання у приватну власність їй та її чоловіку земельної ділянки, зазначене рішення про передання у приватну власність було підтверджено видачею правовстановлюючого документу - державного акту на право приватної власності на землю. Враховуючи викладене, у тому числі і вимоги статей 370 ЦК України та 89 ЗК України щодо рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, у склад спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] входить право на ? частину житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд та право на ? частку земельної ділянки, яка розташована за тією ж адресою. Вона, як спадкоємець, який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину на частку спадкового майна (грошові заощадження), має право і на отримання у власність і іншого спадкового майна - ? частки житлового будинку та земельної ділянки. Однак її право не визнається, що є, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правовою підставою звернення до суду, відповідно до вимог ст. 392 ЦК України. Шляхом прийняття спадщини після смерті [PERSON] вона придбала право власності на усе спадкове майно, але нотаріус відмовив їй в оформленні права на спадщину, про що вказав у постанові. За відсутністю останнього право власності на належне їй спадкове майно може бути визнане за відповідачем. Умов для отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі в неї немає, тому, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» її вимога про визнання права на спадщину підлягає судовому розгляду. Відповідно до вище викладеного та змісту ст. 16, 392 ЦК України вона має право на пред'явлення позову про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд та право на ? частку земельної ділянки, яка розташована за тією ж адресою як на майно, отримане нею у порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON]. Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Просить суд визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, площею 0,0625 гектар у межах згідно з планом, яка розташована на території [ADDRESS] цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 1414100000:01:016:1596, як на майно, отримане нею у порядку спадкування після смерті [PERSON]. Визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, який розташований у місті Слов'янську і позначений на плані літерою А, тобто на ? частку коридору 1-1, площею 7,8 квадратних метри, ? частку кімнати газового обладнання 1-2, площею 8,5 квадратних метри, ? частку комори 1-3, площею 3,4 квадратних метри, ? частку кухні 1-4, площею 10,1 квадратних метри, ? частку житлової кімнати 1-5, площею 6,7 квадратних метри, ? частку житлової кімнати 1-6, площею 19,5 квадратних метри, ? частку житлової кімнати 1-7, площею 10,5 квадратних метри, ? частку житлової кімнати 1-8, площею 7,2 квадратних метри, ? частку сіней І, площею 5,0 квадратних метри, а також на ? частку літньої кухні, позначеної на плані літерою Б, ? частку сараю, позначеному на плані літерою В, ? частку вбиральні, позначеної на плані літерою Г, ? частку огорожі № 1, ? частку водопроводу № 2, як на майно, отримане мною у порядку спадкування після смерті [PERSON]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 11 листопада 2014 року [PERSON] звернулася до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без її участі, та задовольнити її позовні вимоги ( а.с.67). Представник позивача - адвокат [PERSON], яка діє на підставі Ордеру серія ДН №00023840 від 27 жовтня 2014 року та Договору на представництво інтересів у суді від 27 жовтня 2014 року ( а.с. 68,69) до судового засідання не з"явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи. 11 листопада 2014 року направила до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON].( а.с. 70 ). Представник відповідача - Слов»янської міської Ради Донецької області до судового засідання не з"явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. 11 листопада 2014 року направив до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу без участі представника Слов»янської міської Ради Донецької області та постановити рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи.( а.с. 49 ). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Слов»янської міської Ради Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 06 грудня 1976 року державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори, реєстровий № 5498 [PERSON] та її чоловікові [PERSON] належить житловий будинок, який розташований у [ADDRESS] ( а.с. 9, 19-24). Право власності [PERSON] та її чоловіка зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно. ( а.с. 20, 37). Згідно зазначеного Договору та запису про реєстрацію права власності за [PERSON] та її чоловіком зареєстроване право власності без визначення часток кожного, тобто зазначений житловий будинок належить [PERSON] та чоловіку - [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно даних останньої інвентаризації вартість будинку становить 8381 гривня, відповідно вартість його ? частки становить 4190,5 гривень. ( а.с. 21-24) На підставі Державного акту на право власності на землю серія ІІІ-ДН № 144273 позивачу [PERSON] та її чоловікові [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0625 гектар у межах згідно з планом, цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер 1414100000:01:016:1596. Земельна ділянка розташована на території Слов'янської міської ради, передана у приватну власність їй та чоловіку на підставі Рішення виконкому Слов'янської міської ради № 307/2 від 19.07.2000 року, державний акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8413. Згідно Витягу з технічної документації вартість цілої земельної ділянки становить 15405,76 гривень, відповідно вартість її ? частки становить 7702,88 гривні. ( а.с. 17,8, 10-11,13). Вказані обставини в судовому засіданні не заперечувалися. [INFO] року чоловік [PERSON] - [PERSON] помер у місті Слов'янську, Свідоцтво про смерть серія [NUMBER]( а.с. 18). Згідно даних спадкового реєстру спадщина відкрилася за законом, спадкова справа № 676/2007 заведена у Першій Слов'янській державній нотаріальній конторі за заявою позивача про прийняття спадщини та за заявою їх сина [PERSON] про безумовну відмову від прийняття спадщини.( а.с.43, 51-66). У склад спадкового майна після смерті [PERSON] входить право на частку у житловому будинку [ADDRESS] право на частку на земельну ділянку, яка розташована за тією ж адресою та право на грошові заощадження, які знаходяться на зберіганні у Слов'янському відділенні ВАТ «Державний ощадний банк України» та у філії відділення «Промінвестбанку» у місті Слов'янську. Позивач [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові заощадження, свідоцтво видане 17 вересня 2007 року державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори, за реєстром № 1-2783.( а.с.40-42). Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічна норма міститься у п. 6 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК). Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 2 статті 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною 1 статті 86 Земельного Кодексу України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Частиною 5 статті 89 ЗК України передбачена рівність часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку у разі виділу частки співвласника. Відповідно до статей 60-74 Сімейного Кодексу України спільною сумісною власністю є майно, набуте подружжям за час шлюбу. Відповідно до п. 17 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Будь-яких домовленостей про зміну рівності часток у спільній сумісній власності між [PERSON] та її чоловіком не укладалося. Таким чином, частки позивача [PERSON] та її чоловіка -[PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку та на житловий будинок є рівними, по ? частці. Спадщиною після смерті [PERSON] є право на ? частку житлового будинку [ADDRESS] та право на ? частку земельної ділянки, яка розташована за тією ж адресою. Відповідно до п. 1.2 розділу 1 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями нотаріусом були вчинені дії щодо з'ясування відомостей стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п.1 «Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обгрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі Свідоцтва про право на спадщину». Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування». Для визначення складу спадкового майна нотаріусу були надані зазначені вище правовстановлюючі документи на житловий будинок та на земельну ділянку. Однак у зв'язку з тим, що частки у праві власності [PERSON] та спадкодавця [PERSON] у правовстановлюючих документах не визначені, нотаріус не зміг визначити склад спадкового майна, тобто визначити, на яку саме частку у спільній власності на нерухоме майно повинне бути видане свідоцтво про право на спадщину, позивачу були відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку житлового будинку та на ? частку земельної ділянки, які розташовані у [ADDRESS] По зазначених підставах нотаріусом була видана Постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії від 13 жовтня 2014 року. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України та п. 3.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 із наступними змінами та доповненнями незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Викладене також підтверджено і роз'ясненням, наданим у п. 1 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, зі змісту якого вбачається, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та/або не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно п. 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями відповідно до статей 1225 ЦК України і 131 ЗК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 116, п. 7 розділу X "Перехідні положення" Земельного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із наступними змінами та доповненнями громадяни набувають право на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування. Громадяни зберігають право на земельні ділянки, одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Таким чином, громадяни не можуть втрачати раніше наданого їм права власності або користування земельною ділянкою, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт - факт прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність. Викладене також підтверджено інформаційним листом Верховного Суду України № 10-1391/0/4-12 від 27.09.2012 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм земельного права». У цьому листі зазначено, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судових рішень Верховного Суду України. Органом місцевого самоврядування - виконкомом Слов'янської міської ради Донецької області було прийняте рішення про передання у приватну власність їй та її чоловіку земельної ділянки, зазначене рішення про передання у приватну власність було підтверджено видачею правовстановлюючого документу - державного акту на право приватної власності на землю. Враховуючи викладене, у тому числі і вимоги статей 370 ЦК України та 89 ЗК України щодо рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, у склад спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] входить право на ? частину житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд та право на ? частку земельної ділянки, яка розташована за тією ж адресою. Позивач [PERSON], як спадкоємець, який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину на частку спадкового майна (грошові заощадження), має право і на отримання у власність і іншого спадкового майна - ? частки житлового будинку та земельної ділянки. Однак право позивача не визнається, що є, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» правовою підставою звернення до суду, відповідно до вимог ст. 392 ЦК України. Суд вважає, що шляхом прийняття спадщини після смерті [PERSON] його дружина - позивач по справі [PERSON] придбала право власності на усе спадкове майно. Таким чином, суд приходить до обгрунтованого висновку про визнання за [PERSON] права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд та права власності на ? частку земельної ділянки, яка розташована за тією ж адресою як на майно, отримане нею у порядку спадкування після смерті її чоловіка [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved