Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Тридцятого грудня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визначення проживання малолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.08.2014 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 року розірваний. Вказує, що у шлюбі в них народилось двоє дітей, а саме: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що після розірвання шлюбу діти залишись проживати з нею, вона виховує та забезпечує їх матеріально, чоловік [PERSON] перераховує кошти на утримання дітей не систематично, діти з моменту розірвання шлюбу постійно виказують своє бажання проживати разом з мамою, дуже прив`язані до неї. Отже, проживання дітей разом з позивачкою буде відповідати їх інтересам, вона має можливість в повній мірі забезпечити їм належні умови проживання та виховання, чинити перешкоди у спілкуванні дітей з батьком наміру не має. Просить суд визначити місце проживання дітей, доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , разом з нею. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд такі задовольнити, вказала, що не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача з винесенням заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, зокрема шляхом надіслана судових повісток та розміщення відповідного повідомлення на вебпорталі Судова влада України. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, зокрема шляхом надіслання судової повістки та розміщення відповідного повідомлення на вебпорталі Судова влада України. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивачки, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Предметом даного позову є вирішення питання про місце проживання дітей, батьки яких добровільно не досягли домовленості щодо визначення місця проживання їх спільних дітей. Спірні питання щодо визначення місця проживання дитини урегульовані положеннями Сімейного Кодексу України, Цивільного Кодексу України, також суд керується положеннями міжнародних законодавчих актів щодо врегулювання такого питання, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у відповідності із положеннями ст.10 ЦПК України, Декларацією про права дитини від 20.11.1959 року. У відповідності до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За принципом статті 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. Судом встановлено, що 23 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що було зроблено актовий запис №402. Відповідно до свідоцтва про народження від 09.12.2014 року серія [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області зроблено відповідний актовий запис за №1499. Батьки: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження від 13.04.2018 року серія [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , про що Ужгородським міським відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області зроблено відповідний актовий запис за №427. Батьки: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Дев`ятого жовтня 2020 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/11227/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб зареєстрований 23 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишились проживати разом із мамою, перебувають на її утриманні та вихованні. Відповідач [PERSON] кошти на утримання дітей не надає систематично, час від часу веде аморальний спосіб життя, у зв`язку з чим обов`язки по вихованню та забезпеченню їх спільних дітей позивачка взяла на себе. Згідно з положеннями ст. 160 ч.1 та ст. 161 ч.1, ч.2 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Згідно із п. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Позивачка [PERSON] з часу розірвання шлюбу, 09.10.2020 року , проживає разом з дітьми, піклується про них, матеріально їх утримує, дбає про їх здоров`я, діти мають прихильність до неї, а також має постійне місце проживання та зареєстроване право спільної власності на квартиру в [ADDRESS] . Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасників забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд враховує практик ЄСПЛ в аналогічних правовідносинах. Так, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13. у справі "М.С. проти України" та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 "Мамчур проти України", ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Таким чином, опираючись в першу чергу на інтереси дітей, їх вік, та з метою створення нормальних умов для їх виховання та розвитку, приймаючи до уваги всі докази та обґрунтування сторін по справі, суд вважає, що з метою максимального забезпечення інтересів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , їх захисту і забезпечення турботи про них, враховуючи, що відповідач не надає систематично допомоги на утримання дітей, не приймає участь у їх вихованні, а також беручи до уваги ту обставину, що стороною відповідача, не висловлено протилежну позицію щодо заявленої стороною позивача вимоги про визначення місця проживання дітей з матір`ю, все в сукупності дає суду підстави вважати, що місце проживання дітей слід визначити з матір`ю [PERSON] . При цьому суд констатує, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дітей. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved