Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року роз'єднано в окремі провадження вимоги за позовом ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Стрюкової І.О. до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Стрюкової І.О., треті особи: [PERSON], [PERSON], про визнання кредитного договору недійсним з моменту його укладення. Звертаючись до суду із зустрічним позовом позивач вказувала на те, що 14 квітня 2008 року між нею та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір №93/П/04/2008-840, за умовами якого Банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 162560,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,69%, строком до 08 квітня 2033 року із цільовим призначенням для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 14 квітня 2008 року, згідно якого позичальник придбаває у власність двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Забезпеченням виконання [PERSON] своїх зобов'язань по кредитному договору є укладені між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON], [PERSON] договори порук від 14.04.2008 року. Відповідно до вказаних договорів порук [PERSON] та [PERSON], як поручителі, та [PERSON] як позичальник зобов'язувалися відповідати перед кредитором як солідарні боржники Враховуючи, що кредитні кошти були надані в споживчих цілях для придбання квартири, тому укладений правочин є договором споживчого кредиту ідо даних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів». Банк всупереч вимогам п.2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. 2.1, 2.4, 2.5, та 3.8 Постанови правління НБУ №168, перед укладенням кредитного договору не надав позичальнику інформацію, яка визначена як обов'язкова для даного виду договорів, а саме про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також Банк не попередив, що валютні ризики під час виконання умов кредитного договору несе позивач. Внаслідок зазначених порушень зі сторони банку позичальник був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту, доцільність його отримання, а також усвідомити, що всі валютні ризики, які виникли внаслідок знецінення національної валюти, несе позивач, який свої доходи отримував виключно в гривні та сплачував заборгованість за кредитом, конвертуючи гривню в долари США. Крім того, Банк надавши позичальнику обов'язкову при укладенні кредитного договору інформацію про умови кредитування та скупну вартість кредиту, одночасно скориставшись тим, що позичальнику бракувало необхідних знань при виборі кредитної послуги та запропонував йому ануїтетну схему погашення кредиту, яка є найбільш невигідною для позичальника та є максимально вигідною для Банку з точку зору отримання несправедливого прибутку та порушує прав та інтереси позичальника як споживача фінансової послуги в галузі споживчого кредитування. Банк в кредитному договорі не зазначив детальний розпис сукупної вартості кредиту із зазначенням реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, а також спірний кредитний договір не містить графіків платежів, у зв'язку з чим позивач не могла оцінити його реальну вартість, а сплачуючи щомісячні платежі була позбавлена можливості контролювати яким чином Банк розподіляє сплачені нею кошти. Банк в деяких випадках направляв кошти на сплату процентів, при цьому розмір заборгованості за тілом кредиту не зменшувався, у зв'язку з чим позивач не могла виконувати свої зобов'язання по кредитному договору, тому що тіло кредиту Банком умисно не погашалось. Також Банк не надав позивачу повної інформації щодо наданого кредиту перед укладанням договору між сторонами, що по суті є введенням в оману, а відповідно підставою недійсності правочину, при укладенні договору відповідачем застосовано нечесну підприємницьку практику, що призвело до обману позивача як споживача кредитних послуг. 30 серпня 2017 року ухвалою суду призначено судово-економічну експертизу та провадження по справі зупинено . 15 грудня 2017 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального Кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, на підставі якого Цивільний процесуальний Кодекс України викладено в новій редакції. Згідно п/п 9 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 07 березня 2018 року провадження по справі відновлено та справу призначено до розгляду на 15 серпня 2018 року. В судовому засіданні 16 листопада 2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи. Розглядаючи дану справу, судом було забезпечено сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне. 14.04.2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір №93/П/04/2008-840, за умовами якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 162560,00 дол. США. Згідно п.п. 1.3.1. Кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,69%. Відповідно до п.п. 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 Кредитного договору відповідач зобов'язався щомісячно до 10 числа поточного місяця сплачувати мінімальний платіж у розмірі 1825,00 дол. США. Крім того, згідно п. 1.5 Кредитного договору позивач відкрив відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності відновлювальну траншеву кредитну лінію з лімітом 1107,20 дол. США в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 1.13 Кредитного договору відсотки за користування коштами в рамках ліміту Кредитної лінії розраховується Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 1,69% відсотків. Строк надання кредиту - до 08 квітня 2033 року, п.1.14 Кредитного договору. За п. п. 3.1. Договору надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу Банку у валюті - доларах. Позичальник повертає кредит та сплачує Банку передбачені п.п. 1.3.1,1.3.2 Кредитного договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок №79498932, мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1825,00 дол. США. Крім того, 14.04.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №93/П/04/2008-840 від 14.04.2008 року. Встановлено та не заперечується сторонами по справі, що Банк виконав свої зобов'язання за договором кредиту надавши кредитні кошти. Забезпеченням виконання [PERSON] своїх зобов'язань по кредитному договору є укладені між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON], [PERSON] договори порук від 14.04.2008 року. Відповідно до вказаних договорів порук [PERSON] та [PERSON], як поручителі, та [PERSON] як позичальник зобов'язувалися відповідати перед кредитором як солідарні боржники (п. 1.2 договору поруки). [PERSON] була ознайомлена з умовами зазначених договорів та додаткою угодою, які узгоджені та підписані сторонами. За клопотанням представника позивача ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 серпня 2017 року призначено по справі судову економічну експертизу, проведену судовим експертом ТОВ «Експертно-дослідна служба України» (м. Київ, вул. Бульвар Лесі Українки, 26, офіс 1105), за результатами якої встановлено, що реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору №93/П/04/2008-840 від 14 квітня 2008 року складає 13,60%, абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору №93/П/04/2008-840 від 14 квітня 2008 року, складає 379668,09 дол. США. Реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору №93/П/04/2008-840 від 14 квітня 2008 року складає 13,60% та є вищою від визначеної договором процентної ставки за користування кредитом, абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання кредитного договору №93/14/04/2008-840 від 14 квітня 2008 року складає 379668,08 дол. США. За результатами експертизи встановлено, що в межах наявних матеріалів, щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), згідно умов, зазначених на момент укладення кредитного договору №93/П/04/2008-840 від 14 квітня 2008 року складають від 974,14 дол. США до 1825,00 дол. США. У відповідності до ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обовязковим. Хоча суд і зважає на наявність висновку судового експерта, однак не може прийняти його до уваги, оскільки він не узгоджується з наявними матеріалами, та відповідно не є належним доказом по справі. Так, за змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Всі ці істотні умови містяться в кредитному договорі, і [PERSON] погодилася з ними, підписавши договір. Відповідно до п.5 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі зазначається річна процентна ставка за кредитом. Пунктом 1.3.1 сторони спірного договору домовилися про сплату позичальником процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,69% річних. Тож, річна процентна ставка - це плата за користування позичальником кредитними коштами, розмір якої і порядок сплати та нарахування встановлюється договором. Відтак, проценти, що сплачує позичальник за користування кредитом, є ціною договору, і ця ціна, як істотна умова договору, прямо в ньому зазначена (п.1.3.1). На відміну від річної процентної ставки реальна процентна ставка істотною умовою кредитного договору не являється. Так, поняття терміну «реальна процентна ставка» визначено в п.3.3 розд. 3 Постанови НБУ № 168, відповідно до якого банки зобов'язані в кредитному договорі (або в додатку до нього - п.3.1 Постанови) зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту за формулою. Таким чином, реальна процентна ставка розраховується за наведеною в Постанові №168 формулою, виходячи із загальної суми вартості всіх витрат позичальника, пов'язаних з отриманням, погашенням кредиту та витратами на сплату процентів, комісій, платежів третім особам - за нотаріальне посвідчення договору іпотеки, страхування застави, тощо для розуміння позичальником того, якою є реальна процентна ставка, якщо її розрахувати із загальної суми всіх його витрат. Тож, реальна процентна ставка і процентна ставка, зазначена в договорі, яка є платою позичальником за користування кредитними коштами, не є тотожними поняттями. Твердження позивача, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує її права як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що з наданого розрахунку не вбачається повної орієнтовної вартості кредиту та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, а також не надання Банком окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, суд вважає безпідставними виходячи з наступного. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За положеннями статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Відповідно до статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України №168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Відповідно до пункту 2.5 зазначених Правил банки зобов'язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору. Із матеріалів справи вбачається, що перед підписанням кредитного договору позивачу надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності до частини 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписавла позивач зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як Законом України "Про захист прав споживачів", так і Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в тому числі і щодо валюти кредитування. Банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем кредитного договору, договору іпотеки, додаткової угоди. Зокрема, умовами договору визначена сума мінімально необхідного платежу на повернення кредитних коштів та розмір відсотків, які необхідно сплачувати щомісяця та сукупна вартість щомісячного платежу необхідного для погашення кредитних зобовязань. Крім того, ознайомлення відповідача з умовами кредитування і згода останньої на такі умови,

Outcome: dismissed