Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач 16 травня 2019 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь в якості відшкодування моральної шкоди в сумі 12 000 000,00 грн. Позовна заява мотивована тим, що внаслідок незаконних дій з боку правоохоронних органів, які виразились в незаконному затриманні його, нанесенні тілесних ушкоджень та протиправному позбавленню позбавленні волі. На підставі ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.72). Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження (а.с.78). В ході розгляду справи до участі в якості третьої особи яка не заявляє сам остійних вимог щодо предмета спору залучено прокуратуру Дніпропетровської області. Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач в судовому вимоги позову підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника Зотіної М.Т. в судовому засіданні проти вимог позову заперечував та просив відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи - прокурор Масенко А.О., в судовому засіданні заперечував проти вимог позову та просив відмовити у його задоволенні. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що у вересні 2006 року відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.129, ч.1 ст.262, ч.1 ст. 263 КК України (в редакції Закону 2001 року), яку закрито на підставі постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року, на підставі ч.2 ст.282 КПК України (а.с.67). З матеріалів справи вбачається, що 30.11.2009 року [PERSON] був затриманий, у зв`язку із чим, був доставлений до ізолятора тимчасового затримання для затриманих та взятих під варту осіб Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. 04 грудня 2009 року етапований до Дніпропетровського слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області (а.с.31,32-35). Із окремої постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та визначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік. У відповідності до ч. 1 ст..49 КК України, його звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.58). В зазначеній постанові головуючий постановив довести до відома прокурора Дніпропетровської області щодо можливих порушень діючого законодавства, допущених під час затримки [PERSON] , а також режиму його тримання в умовах слідчого ізолятора Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області, зокрема застосування до останнього фізичного насилля, застосування заходів дисциплінарного впливу та здійснення перешкод у здійсненні ним своїх прав для захисту від обвинувачення. Зважаючи на вищевикладене та надані докази суд приходить висновку, що [PERSON] тривалий час, а саме близько 13 років безпідставно знаходився під слідством. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно з ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства. При цьому необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які довести повинен позивач. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч.2 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У відповідності до положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦПК України). Як роз`яснено у п. 6.4. Методичних рекомендацій "Відшкодування моральної шкоди" (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 року №35-13/797) моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. У рішенні ЄСПЛ від 12.07.2007 року у справі "Stankov v. Bulgaria" № 68490/01, § 62, Суд зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Поняття "моральна шкода" є оціночним, комплексним судженням, таким, що потребує ретельного дослідження в кожному окремому випадку. Вимога компенсації завданої позивачу моральної шкоди у 12 000 000,00 грн. не відповідає принципам розумності та справедливості, а також такий розмір компенсації є недоведеним позивачем жодними достатніми та достовірними доказами. Але, зважаючи на обставини справи та на встановлені факти, суд вважає, що справедливий та розумний розмір моральної шкоди становить 1 500 000,00 грн., що підлягає відшкодуванню на користь позивача. Таким чином, враховуючи період перебування під слідством та судовим розглядом, який склав майже 13 років, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань [PERSON] , які були викликані зміною його нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, беручи до уваги, що відновлення нормального способу життя вимагало від нього додаткових зусиль, суд доходить висновку про достатність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої посадовими та службовими особами органів державної влади у розмірі 1 500 000,00 грн., а відтак і про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави.

Outcome: partial